Tomáš Dušek

Čaroděj IV.2

Pojídač srdcí

Copyright © Tomáš Dušek, 2013-2015

Copyright ilustrace na obálce © 2015 Nikola Dušková

ISBN 978-80-87901-31-1

Předmluva

Padly na mou hlavu výtky, že se neví nic o tom, co dělal Nik po válce s Mrazivými a předtím, než otevřel Bránu na Zemi. Hledal jsem ve starých archivech a mohu s potěšením konstatovat, že rozhodně neusnul na vavřínech. Jedno z jeho dobrodružství se odehrálo jen pár měsíců po válce s Mrazivými. Nazval jsem tento příběh Čaroděj 4.2, protože pátý díl už byl napsán, a hlavně, netýká se to úplně hlavní linie, tj. dění na Sadiře, Benetnaši, Zemi a ostatních významných planetách. Byl to jen malý lokální konflikt na odlehlé planetě zvané Wasat.

Autor

1

 Od války s Mrazivými uplynuly necelé tři měsíce, pokud to budeme měřit sadirovským časem. Na Benetnaši rozdělení roku na měsíce neexistuje, počasí je tam stále stejné, dny stále stejné, jen jednou za čas se nížinou přežene velká vlna.

Nik seděl ve své tvrzi na Benetnaši a začínal se nudit. Odešel nahoru, do poradního sálu, protože v trůnním sále se pohybovalo moc lidí. Před chvílí přišel Loki a přinesl poslední zprávy. Nik ho poslouchal jen tak na půl ucha. Znuděně sledoval okno vedoucí na nádvoří. Před oknem se lehce pohupovala železná klec, připevněná na dlouhém, ze zdi tvrze trčícím trámu. V kleci seděla postava se spáleným obličejem, nohy protažené otvory v kleci a hlavu opřenou o mříže, a upřeně sledovala Ahonika.

Loki najednou změnil styl řeči z věcného na ublížený. Nik to zaregistroval a zpozorněl.

„Co je s tím Wasatem?“ otočil se od okna a dal si ruku pod bradu.

„Nechtějí vstoupit do společenství,“ Loki začal přehrabovat papíry.

„Asi se nemá cenu ptát, jestli jste jim vysvětlili výhody našeho společenstva.“ Nik začal znuděně sledovat mouchu, lezoucí po stole.

„Samozřejmě. Ale jako všechny planety, kde panuje diktátorský režim, se i tady brání jakékoliv změně, která by ukázala obyvatelům jiné obzory, než ty kolem cesty jejich osvíceného kněžstva.“ Loki konečně našel papír, který hledal.

„Tady je poslední zpráva,“ ukázal Nikovi.

Ten ji vzal a polohlasně předčítal.

„Wasat, planeta Delta Geminorum tři, podobná Sadiře, bla bla bla. Stovky, možná tisíce ostrovů. Pobřežní plavba, veslice, rozvinutý obchod mezi ostrovy, řeč podobná, ostrovní dialekty, bla bla bla, vládnoucí třída – kněží, božstvo – Pojídač srdcí…“ zvedl hlavu od papíru.

„Pojídač srdcí?“ zeptal se Lokiho.

„Pojídač srdcí,“ potvrdil Loki.

„Co dělá Pojídač srdcí?“ Nik zamával papírem. „Lepší než pergamen.“

„Prosím?“ znejistěl Loki.

„Říkám, že je to lepší než pergamen. Dřív se tolik nepoužíval,“ ukázal Nik na papír.

„Pro běžné zprávy dostačuje. Ale vznešenější zápisy jsou lepší na pergamenu,“ potvrdil Loki. „Na co ses to ptal před papírem?“

„Co dělá Pojídač srdcí?“

„Pojídá srdce,“ pokrčil rameny Loki.

Nik zkoumavě sledoval Lokiho zpod obočí.

„Hele. Já tě znám. Když chceš, abych se v něčem angažoval, začneš mluvit v hádankách, jenom abys probudil moji zvědavost.“

„A probudil jsem?“

„Ještě nevím. To je nějaká příšera? Nějaký démon?“

„Ano.“

Nik zaváhal. Pak se vítězoslavně usmál.

„Tak mi ho popiš,“ zahleděl se zvědavě na Lokiho.

„Zubatá tlama, ohnivý dech, hadí ocas a tak dál.“

„Ha! A to viděli tvoji agenti osobně?“

„Ne, to neviděli,“ připustil Loki. „Jenom o něm slyšeli,“ pokýval hlavou ze strany na stranu. „On se nikdo k tomu démonovi ještě nedostal.“

„A jak tedy vědí, že pojídá srdce?“

„Věc se má tak, že na Wasatu kněží v každém chrámu popravují vybrané jedince. Vyříznou jim srdce a to potom pomažou nějakým blafem, aby tak rychle neshnilo. Pak ho odvezou na ostrov Pojídače srdcí. Tam je velká hora, něco jako sopka. Kněží vystoupají na vrchol a tam vysypou ty hromady srdcí. Pokud je srdcí málo, z hory začne stoupat dým.“

„A démona nikdy nikdo neviděl?“

„Ne. Stovky let.“

„A nikdo jiný než kněží se na ten ostrov nedostal?“

Loki zakroutil hlavou.

„Takže. Stačí se vypravit na ostrov a přinést důkaz, že všechno je to jenom podvod od kněžstva. Protože jak znám kněží, jenom srdce od popravených nedostávají…“

„Samozřejmě že ne,“ usmál se Loki. „Patří jim veškerý majetek po obětovaném. Také je tu možnost, že příbuzní nebo přátelé mohou obětovaného vykoupit.“

Nik vstal a praštil se pěstí do dlaně.

„A o tom, komu vyříznou srdce, rozhoduje náhodný los, který obvykle padne na lidi, co kladou otázky, mají trochu vícero majetku, hezkou dceru, nebo vedou řeči proti Pojídači srdcí. Pletu se?“

„Nepleteš.“

„Dobrá, vyhrál jsi. Pošlu pro Vzteklého psa, ať svolá pár tisícovek nesmrtelných a uděláme si výlet na Wasat.“

„Wasat je planeta stovek ostrovů,“ upozornil Loki.

„No a?“

„To nejsou rozsáhlé pláně, kde můžeš zapojit jízdu, kde můžeš rozvinout pěchotu. Čeká tě válka proti stovkám veslic, plných zfanatizovaných kněží a jejich oddaných poskoků.“

„Tak to budu muset požádat někoho jiného.“ Nik přistoupil k oknu a zaostřil na dívčí postavu na nádvoří.

„Racka?“ zeptal se Loki.

Nik neodpovídal.

„Králi Ahoniku,“ připomenul se Loki.

„Ano?“ otočil se Nik od okna.

„Ptal jsem se, jestli chceš použít Racka.“

„Samozřejmě,“ sedl si Nik znovu ke stolu. „Dej mi všechno, co víš o Wasatu.“

Loki před něj položil zbývající hromadu papírů.

Nik na tu kupu zíral dost otráveně.

„Koukám, ty jsi věděl, že do toho půjdu.“

„Říkal jsem si, že už jsi skoro tři měsíce nevytáhl paty tady z toho hradu.“

Nik zvedl oči od papírů a pohledem sledoval Lokiho.

„Proč my jsme vlastně byli nepřátelé?“ zeptal se.

Loki pokrčil rameny. „To nebylo nepřátelství. Měl jsi velkou moc. Všichni se tě obávali. Začal jsi být nebezpečný pro každého. Proto jsem došel za králem Foxem a nabídl mu pomoc. A svoji cenu v tom samozřejmě hrály i peníze.“

„Kolikrát jsem přemýšlel, co by se asi stalo, kdybyste tehdy neuspěli. Kdyby se vám nepodařilo mě přemoct a zbavit možnosti čarovat.“

„Zeptej se na to Muže bez tváře.“

„A ty ses ptal?“

Loki kývl.

„Všichni bychom byli mrtví. Pravděpodobnost přežití podle Muže bez tváře byla sedm promile.“ Loki pokynul vesele Nikovi a odkráčel. Nik ho sledoval, dokud za ním stráž nezavřela dveře.

Uplynuly skoro tři dny, než se Nik prohrabal hromadou dokumentů, které mu předložil Loki. Třídil je podle důležitosti. K některým se vracel a znovu je porovnával. Občas se protáhl a vyhlédl z okna.

Třetí den lehce mávl rukou na vojáka u dveří.

„Vidíš támhle tu holku?“ ukázal mu. „Přiveď mi ji sem. Po dobrém nebo po zlém,“ poručil a hodil na stůl listinu, kterou právě pročítal.

Nečekal dlouho. Během chvilky stáli vojáci i s dívkou před ním.

Zamyšleně si ji prohlížel.

Vojáci ji lehce postrčili a donutili padnout na zem.

Sedl si na jedno z volných křesel a mlčel.

„Výsosti?“ ozvalo se po chvíli od podlahy.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

„Sirota.“

„Sirota?“

„Sirotek.“

Nik se nahnul na svém křesle dopředu, aby si ji lépe prohlédl.

„Zvedni hlavu,“ poručil.

Poslechla ho.

„Sirotek jako odpověď mi nestačí. Třetí den tě pozoruju, jak stojíš na nádvoří a sleduješ klec s Tygrasem. Máš snad k němu nějaké pouto?“

„Mám,“ odpověděla dívka po chvilce přemýšlení.

„Příbuzenské?“

„Nenávistné,“ zúžila oči.

Nik udiveně zvedl obočí.

„Ublížil ti?“

„Zabil Kay. Moji velitelku.“

Nik se zamyslel. Úplně zapomněl, že se Kay svého času bavila trénováním bojovně zaměřených dívek. Jestli jsou ty holky stejně dobré, jako byla ona, mohly by se někdy hodit. Pak pokynul sloužícím a vojákům.

„Nechte nás o samotě,“ rozkázal.

Trvalo chvíli, než se místnost vyprázdnila.

„Vstaň,“ poručil. „Kolik vás je?“ zeptal se.

„Zbylo nás šest.“

„Šest?“

„Bylo nás víc. Ale organizace se po smrti naší velitelky rozpadla. Některé utekly. Dvě spáchaly sebevraždu.“

Nik kývnul. „Kay zemřela, když se postavila vrahům, kteří mě přišli zabít. Zemřela tak, jak si přála zemřít.“

„Jsme ochotny udělat totéž, výsosti,“ poklekla. „Sice nás není mnoho, ale nepochybujte o nás.“

Opřel se o opěradlo a pobaveně se usmál.

„Musím pochybovat, když tě chytili na nádvoří.“

„Nechala jsem se chytit. Už se to nestane,“ opravila ho. „Původně jsem přišla zabít Tygrase, ale rozmyslela jsem si to. Klec je o hodně horší než smrt.“

Chvíli ji pozoroval, aby zvýšil napětí.

„Dobrá,“ zvedl se z křesla a pokynul i jí, aby vstala. „Kay je mrtvá, ale její odkaz musí žít dál. A ten odkaz jste vy. Proto teď přebírám nad vámi patronát. Budete pokračovat tak, jako by vaše velitelka dál žila. Budete cvičit a zdokonalovat se. Nabírat další členky. Učit se. Budete mýma očima tam, kam já nedohlédnu. Budete naslouchat tam, kde já nic neuslyším. Budete mým prodlouženým mečem. Budete mi odstraňovat z cesty překážky dřív, než se objeví. A pokud ve svém boji zahynete, bude to smrt se ctí a vzpomínka na vás nikdy nevybledne, stejně tak jako vzpomínka na vaši zakladatelku. Já vám za to slíbím, že nepoznáte, co je to hlad, co je to nouze. O cokoliv mě požádáte a budu to moci splnit, to dostanete. Nechci po tobě, abys mi řekla, jestli souhlasíte, protože souhlas jsem už dostal kdysi od Kay. “

„Výsosti,“ lehce sklonila hlavu.

„Budete se zpovídat pouze mně a nikomu jinému. Jen ke mně si budete chodit pro peníze. Ale tajně. Nikdo jiný o vás nesmí vědět.“ Došel k jedné z truhel, postavené u zdi. Otevřel ji a vytáhl dva pytlíky naplněné zlatem.

„Tady,“ hodil je dívce k nohám. „Za tři dny mě kontaktuj. Ale ne tak, že se necháš přivést vojáky. Ale tak, abys dokázala, že za něco stojíš.“

Dívka sebrala oba pytlíky.

„Rozumím,“ zašeptala.

„Domluvíme si heslo.“ Nik přemýšlel. Pak si vzpomněl na svůj hovor s Kay.

„Heslo je: Na lehké úkoly mám generály. Odpověď: Na těžké mám vás. Rozumíš?“ zkřížil ruce na prsou.

„Ano.“

„To je vše. Teď se otočím a budu počítat do deseti.“ Otočil se a počítal. Při pěti se otočil. Byl v místnosti sám. Spokojeně se usmál.

Došel k otevřenému oknu. Zkontroloval špínu na parapetu. Byla netknutá.

„Lezl někdo z toho okna?“ zeptal se Tygrase zavěšeného v kleci.

Tygras sledoval nádvoří.

„Na něco jsem se tě ptal,“ zamračil se Nik.

Žádná odpověď.

„Aha. Pokud neslyšíš, tak k čemu jsou ti uši.“ Nik hrábl do klece, chytil Tygrase za ucho, přitáhl ho k mříži a vytáhl dýku.

2

Vzduch na Nusakanu, planetě bývalého krále Tygrase, domovině Racka a hlavně planety, kde byla vybojována památná bitva proti Mrazivým, voněl jarem.

Nik scházel po schodech z Chrámové hory.

Když došel až dolů, rozhlédl se. V dáli stál přístav. Kus před ním řídký les a čerstvě pokosená pole.

Chvíli se rozmýšlel, pak se otočil k jednomu z mužů z doprovodu.

„Vy jste ten sochař?“ zeptal se.

„Výsosti,“ kývl umělec hlavou.

„Chtěl bych tady sochu. Památník. Něco, co připomene onu památnou bitvu.“

„Vidím to naprosto jasně. Vy, stojíte čelem k západu, v ruce meč…“

„Já se téhle bitvy nezúčastnil,“ odsekl suše Nik.

Sochař polkl. „Já vím, ale myslel jsem… Co sousoší, kůň, jezdec, kopí propichující legionáře.“

„Nechám to na vás, s návrhy mě zastihnete v přístavní krčmě.“ Nik dál nevěnoval sochařovi pozornost. Udělal několik dalších kroků a prohlížel si prázdné prostranství opodál.