Copyright © 2014 by Tomáš Dušek

Copyright obálka © 2014 Nikola Dušková

ISBN 978-80-87901-16-8 (EPUB)

1

Nastal večer. Seděl před chatou a opékal ryby na dřevěném uhlí. Nad hlavou nebe plné hvězd, před sebou šumění moře.

Co by si víc mohl přát?

Ještě ženu, se kterou by mohl prožít život.

Jedna by tu byla. Ale s tou byl jaksi problém.

Podíval se na ni. Pobyt na čerstvém vzduchu jí svědčil. Boláky zmizely a slunce vyhladilo jizvy po nich. Stejně tak zmizela příšerná bledost. Vlasy už jí dělaly zase hustého ježka. Bolest kloubů, na kterou si ze začátku stěžovala, zmizela. Lidské tělo se dokáže rychle vzpamatovat.

Všimla si, že na ni hledí, a přitáhla si plášť více na tělo.

Otočil se zpět a pozoroval světélkování moře.

Zahaluje se. Přitom ji viděl bez oblečení několikrát.

Ženy.

Uslyšel šustění písku. Otočil se tím směrem. Vytvářela malé víry v písku na pobřeží. Tři malá tornáda běhala po pláži, občas zajela do moře a změnila se z písečných ve vodní.

Nechal ji být. Někdo se svojí moci lekne, ale ona naštěstí mezi tyhle typy nepatřila. Byl rád, že cvičí.

Šustění utichlo. Otočil se k ní. Měla prst na rtech.

Někdo přicházel. Zakázal jí dělat kouzla, pokud by ji mohl někdo vidět. Zatím ho poslouchala. Zatím.

Přehodila si kapuci od pláště na hlavu. Za chvilku uslyšeli kroky.

Jeden z místních rybářů donášel ryby a ovoce. Když uviděl ryby na rožni, zarazil se.

„Tak ses přece jenom naučil rybařit?“ podivil se.

„Náhoda,“ ukázal Nik hlavou na koš plný ryb, které sesbíral na dně, když mu ukazovala kouzlo s rozevřením moře.

Rybář si dřepl ke koši a prohlížel si ryby.

„Zajímavé,“ bručel si pod vousy, „to je velká náhoda. Tady ryby nikdy neberou. Jsou tu proudy, které trhají sítě a…“ Zarazil se.

„Tak proto jsi mi prodal tu chatu?“ zvedl Nik tázavě obočí.

Rybář mlčel a kousal se do rtů.

„Aspoň vím, že nejsem tak neschopnej, jak jsem si myslel.“

„Ty, Niku… Nezlob se. Já tě vezmu k sobě na loď a ukážu ti, jak se chytají ryby.“

„K čemu mi to bude, když tady ryby neberou,“ zavrčel na rybáře.

„No, nevíš, kdy se ti to bude hodit. Stejně jsi říkal, že potřebuješ hlavně mořský vzduch, aby se tvoje paní vzpamatovala,“ usmíval se rybář provinile.

Mávl rukou. „Máš pravdu. Ukaž, co jsi donesl.“

„Ovoce, zeleninu, hmm, no, ryby, tak jako vždycky.“

„A to ostatní?“

„Jo, malej kotlík, dřevěné uhlí, bylinky, jak sis objednal. On je problém, že já neumím číst, a lékárník říkal, že píšeš hůř než doktor.“

„A knihy?“

„Nic. Nejsou nikde žádný. Niku, ty jsi doktor?“

„Nejsem.“

„Škoda.“

„Proč?“

„Udělala se mi na zádech taková boule.“ Rybář se lehce nahrbil.

„Ukaž mi to.“

Sundal košili a nastavil záda.

„Mag, pojď sem!“ zavolal Magdalenu.

Přišla blíž a sledovala.

„Je to zánět,“ ukázal na postižené místo, „máš tam kus něčeho, okolo čeho ti to hnisá. Nebodl ses něčím do zad?“

„Lehnul jsem si na mořského ježka.“

„To bude ono. Zůstala ti tam bodlina. Musím to rozříznout a vytáhnout ji. Mag, dones, prosím, vodu a ten malý nožík. A sušený jitrocel.“

Zvedla ruku nad ránu. Chytil ji za zápěstí, podíval se jí do očí a zakroutil hlavou.

„Běž!“ poručil.

Než přišla, rozdělal větší oheň, aby lépe viděl.

„Co je jinak nového?“

„Ale, ani se neptej. Válka se znovu rozhořela. Byli u nás zase verbíři. Nabízejí už dost peněz a berou i desetiletý kluky. Vždyť ti ani neunesou meč. Šáh přišel o severské legie v průsmyku Beznaděj, to prý je někde za mořem. To jim způsobil ten zatracenej Loki. A Pandora zase zavedla Šáhovy vojáky do bažin. Už to vypadalo, že bude konec války, když najednou král Fox nečekaně umřel. Říká se…“

„To všechno vím, něco nového?“

„Nic.“

„Hele, mám nůž u tvých zad. Poznám, když mi někdo neříká pravdu.“ Nik lehce zmáčkl bouli na rybářových zádech.

„Auvajs! Ptali se na vás.“

„Kdo?“

„Šáhovi vojáci.“

„A co chtěli?“

„Nevím, jenom se vyptávali.“

„Určitě to byli Šáhovi vojáci?“

„Poznám je snad. Od té doby, co Šáh zabral knížectví a nechal popravit knížete, jsem je viděl hodněkrát.“

„Dobrá, věřím ti. Teď to trochu zabolí.“ Nik zajel špičkou nože do rány.

„Auvajs!“

„A je to. Zasypu ti to jitrocelem. Nech to na vzduchu, samo se to vyhojí. Tady máš tu bodlinu. Vyskočila hned, jak jsem to rozříznul.“

„Díky, Niku. Hele, s těma rybama mě to mrzí.“ Rybář držel bodlinu mezi prsty.

Mávl rukou.

Chvilku ještě klábosili a pak rybář odešel.

Seděl a koukal do plamenů.

„Proč jsem nesměla použít kouzlo?“ Magda zvedla ruku a oheň se víc rozhořel.

„Z několika důvodů. Ošetříš takhle jednoho a zítra je tu celá vesnice. Každý by chtěl bezbolestně trhat zuby, rovnat kosti, léčit neduhy.“

„No a?“

„Bolest patří k životu. Nemám nic proti tomu, když vyléčíš občas nějaké smrtelně nemocné dítě, ale musíš udržovat rovnováhu. Pokud někoho tady vyléčíš kouzlem, někde jinde někdo onemocní.“

Zamyšleně sledovala plameny.

„Dejme tomu. To je jeden důvod. A další?“ zeptala se.

„Nikdo o tobě nesmí vědět. Hlavně o tvých schopnostech.“

„Proč?“

„Protože pro některé čaroděje jsi konkurence. Pandora by si s tebou pohrála hrozným způsobem.“

„Porazila bych ji.“

„Nevěř tomu. Jsi možná silnější v kouzlech, ale ona má znalosti a zkušenosti. Proto potřebuji, aby o tobě nevěděla, dokavaď nebudeš tak zkušená, aby ses jí mohla postavit alespoň s nějakou nadějí.“

„Je mocnější než Ledová královna?“ zeptala se.

„Nevím,“ zamračil se a nohou přisunul do ohně další kus dřeva. „Já vůbec nic nevím o Ledové královně. Nevím, kde se vzala a kdy přišla. Najednou tam byla. A s ní nějaká mocná síla. Když jsem ještě uměl čarovat, snažil jsem se k ní párkrát proniknout, ale nedokázal jsem se tam dostat.“

„Tebe Pandora porazila?“ Otočila se od ohně a zvědavě se na něj podívala.

„Hmm.“

„V kouzelnickým souboji?“

„To ani ne. Je lstivá. Ale pokud by tě dostala, nepřej si vědět, co by s tebou udělala.“

„Řekni mi, co provedla s tebou. Vysála z tebe všechnu magii? Bolelo to?“

„To si ani nedokážeš představit.“ Podíval se na svoje ruce a s úžasem si všiml, že zmizely nejen jizvy po hřebech, ale i poškozená lůžka nehtů, která mu zůstávala jako památka na Pandoru.

„Nechceš mi to vyprávět?“ Automaticky ho napodobila a zkontrolovala svoje ruce a nehty.

„Proč ne?“ Sevřel ruku v pěst. „Aspoň budeš vědět, co tě čeká, pokud nevyhraješ.“ A vyprávěl jí o tom, jak přišel o moc a o království. A jak nakonec skončil slepý se zčernalým jazykem na pobřeží, a přestože se jednomu místnímu starci povedlo ho vyléčit, byl na tom tak špatně, že ho nikdo nechtěl ani jako otroka a hodili ho do arény jako potravu pro lvy.

Když skončil, mlčela a dívala se do ohně.

„Osud si s tebou divně zahrál, králi Ahoniku,“ řekla po chvilce.

„Osud si divně hraje se všema,“ pokýval hlavou. „Proto jsem teď na pobřeží a chytám ryby v místech, kde žádné nejsou, a doufám, že si mě osud na chvilku nebude všímat a nechá mě na pokoji.“

„A věříš tomu?“

„Nevěřím. Cítím nebezpečí. Proto si užívám každý den, kdy můžu koukat na hvězdy a mít plný žaludek.“

Souhlasně kývla a sledovala uhasínající plameny.

„A já tu sedím s člověkem, který mi zabil děti, kterého já jsem tak nenáviděla, že jsem se ho pokusila několikrát zabít, a nakonec jsem v rámci své pomsty zahubila jedinou ženu, kterou miloval, i s dítětem, které nosila pod srdcem. A pak jsem skončila přibitá na stejným kříži jako on. Já čekala na smrt a jeho čekala kastrace a slepota.“ Odmlčela se.

„A během chvilky se všechno změnilo. Král, který nás zavřel, hnije někde ve své hrobce, jeho říše je v ohni, jeho nohsledi se rozutekli. V jednu chvíli seděl na trůně a vydával rozkazy, a za chvilku se koruna skutálela z jeho hlavy,“ doplnil konec.

„Co ti vojáci, co se po nás ptali?“ vzpomněla si.

„Jsou to Šáhovi. Ti nejsou nebezpeční.“

„Určitě?“

„Ano. Jsou jenom zvědaví. Nebezpeční budou ti, co nebudou vypadat jako vojáci. A nejhorší bude, až rybář jednoho dne nepřijde.“

„Tak proto od něj nakupuješ denně za takové ceny... A ráno vyhazuješ to, co jsme nesnědli, do moře.“

Kývl hlavou.

„Potřebuješ nabrat sílu. A připravit se na boj.“

„Jak víš, že budu chtít bojovat?“ V jejím hlase cítil vzdor.

„Nemáš na vybranou,“ lehce se ušklíbl. „Zabila jsi Foxe. Několika slovy. Jsi pro ostatní výzva a nebezpečí. A pokud zjistí, že jsi silnější, obelstí tě.“

„Jako tebe?“

„Tak,“ kývl. „Teď jsi vstoupila do lesa plného vlků a máš dvě možnosti: bojovat, anebo utíkat. Nejlepší je kombinace obojího.“

„Budeme teda utíkat a bojovat?“ zeptala se.

„Mluv jen za sebe. Já tě opustím.“

„Cože?!“ vyjekla. „Proč?“

„Budíme pozornost. Zatím si myslí, že za tu hromadnou smrt na Foxově hradě mohu já, a půjdou hlavně po mně. Odvedu je od tebe a ty se připravuj. Pokud mě dostanou, jsi moje jediná naděje.“

„A pokud zjistí, že jsem Foxe zabila já?“

„Budou muset rozdělit síly. V tu dobu už budeš natolik silná, že jim budeš moct vzdorovat.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Věřím ti.“

Chvilku mlčela a pozorovala plameny.

„Není lepší to vzdát? Namíchat něco, co tě uspí, a už se neprobudíš?“ pronesla potichu.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Jsme tady pro nějaký úkol. To si myslím já. Pokud to vzdám, myslím si, že to bude ještě horší.“

„Co může být horší než to, co jsme prožili?“

Mlčel.

„Kdy chceš vyrazit?“ zeptala se po chvíli.

„Co nejdřív. Už jsi zesílila tak, že tě můžu nechat o samotě. Peněz máme dost, koupím nějaký statek u města. Z tebe se stane místní honorace a manžela budeš mít na cestách. Budeš pro něj kupovat knihy. Ženy, které čtou, jsou podezřelé. Já ti budu posílat zprávy a snad se i někdy zastavím.“

„Mám hrozný strach,“ vzdychla.

„To je v pořádku. Aspoň budeš opatrná. Až se všechno naučíš a budeš všechno znát, začneš si být jistá a začneš dělat chyby.“

„Takže se musím naučit čarovat.“

„A jezdit na koni jako chlap. A šermovat.“

„Proč?“

„To nevím. Ale mám pocit, že to budeš potřebovat.“

Přitáhla si kolena k tělu a objala je rukama. Pozorovala plameny a on měl pocit, že se usmívá.

Vyrazili za pět dní. Nikdo se po nich neptal, ale Nik měl divný pocit. Koupil lehký vozík se dvěma koňmi a nespěchal. Krajina byla málo osídlená, občas zastavili a učil ji jezdit na koni a bojovat. Po nějaké době měl pocit, že místo poznává. Zastavili u kovárny.

„Jo, Staroch?“ odpověděl kovář na Nikův dotaz a překvapeně se na ně podíval. „A co mu jako chcete?“

„Dávný přítel, chci si s ním popovídat.“ Nahnul se na kozlíku.

„Nahoru do kopce. Pak zahnout. Vedle je tam hospoda…“ mával kovář rukama.

„Tam je ta hostinská, jak se jí oběsil manžel, že mu zahýbala s tím druhým?“

„Ne, to je právě ta hospoda, kam chodila zanášet… Hele, japak tohle víte?“

„Tohle ví přece každý,“ zasmál se.

„Vážně?“

„Jistě. A hospodskej se oběsil, že mu zahýbala s konkurencí. Jak tam visel, měl vyplazenej jazyk a úplně černej.“

„No, to měl. Stejně černej jako ten… co ho… pane…“ Kovář se drbal na hlavě. „Neznáme se odněkud?“

„Ne. Určitě ne. Tak za hospodou zahnout?“ Nik mlasknul na koně.

„Tak za ní zase do kopce. Ale jdete nejspíš pozdě.“

„Pozdě?“

„Jo, jo. Je to s ním nahnutý, no vždyť už má na to věk, je mu přes šedesát.“

„Děkuju za radu, kováři. Tady jsou tři zlatý,“ zalovil v opasku a hodil před kováře tři kousky zlata.

„Tři zlatý! To jsem v životě neviděl,“ vyvalil kovář oči.

„Ty jsou za jídlo. A dej taky bratrům rybářům, že za mě dostali tak málo. A jinak to nikomu neříkejte, nebo vám to vrchnost ukradne.“

„Jste to vy, pane! Myslel jsem si to!“ křičel kovář za ujíždějícím vozíkem. Pak se podíval do dlaně.

„Tři zlatý. Tolik jsem neviděl v životě. Mám se rozdělit s bratry rybáři. Kolik jim dám? Jeden?“ zavřel dlaň. „Prdím na ně. Stejně mi dluží za jídlo.“ A šel mince zahrabat pod ponk.

„Myslíš, že se rozdělí?“ zeptala se pochybovačně Magda, když ujeli pár metrů.

„Určitě ne,“ přivřel oči před sluncem, „ale tím pádem bude mlčet, až se ho budou na nás ptát, nebo se bude vykrucovat. Pokud bych mu nic nedal, časem by mu mohlo dojít, kdo jsem, a roztroubil by to po vesnici. A to znamená po celým kraji.“

„A kolik dáš Starochovi?“

„Sto zlatých.“

„Sto zlatých za mlčení?!“ vykřikla.

„Ne. To je dluh. Sto zlatých je za to, že mi zachránil oči.“

Podívala se mu do očí.

„Tak to si řekl ještě málo,“ usmála se.

Starochův dům poznali na první pohled. Vypadal majestátnější a lépe postavený než ty ostatní. Nikde nikdo. Zastavili a vstoupili do předsíňky.

Ovanul je pach staroby a smrti.

„Hrozně to tu smrdí, počkám venku,“ zašeptala Magda.

„Na kříži jsi smrděla víc,“ připomněl jí.

„Ale to byl můj smrad,“ odsekla.

„Budeš tady se mnou,“ přikázal. „Jedna z věcí v magii je šílený smrad. Pokud si nezvykneš, jsi mimo.“

„Pojď dál, Ahoniku. Poznal jsem tě podle hlasu,“ uslyšeli Starocha.

Vešli dovnitř. Místnost byla kuchyní i ložnicí zároveň. Staroch ležel v posteli, jen hlava mu vyčnívala pod hromadou dek.

„Ty víš, kdo jsem?“ zeptal se Nik.

„Věděl jsem to od začátku.“

„A proč jsi…?“

„Proč jsem co? Proč jsem to neřekl? Rozneslo by se to. Zabili by tebe, nebo by se pobili o odměnu. A možná by někdo přišel a vypálil vesnici. Máš těch sto zlatých?“

„Mám.“

„Věděl jsem to. Škoda, že si jich moc neužiju.“

„Kdy ji čekáš?“

„Stařenu s kosou? Zítra po soumraku. Odpoledne se rozloučím s příbuznýma, večer mi přinesou rakev, akorát mě tam přehodí.“

„Jsi si jistý?“

„Jo, dohodl jsem si to s ní.“

„Vážně?“ Nik se nedůvěřivě usmál.

„Jo.“

„To bych teda taky chtěl si to takhle umět dohodnout.“

„Nic těžkého. Stačí se jí zeptat. Zkusils to někdy?“

„Ne.“

„Tak co se divíš?“

Sedl si na malou židličku vedle postele.

„Hele, Starochu, chci se tě zeptat na několik věcí,“ začal opatrně.

„Ptej se, máš na to čas do zítřka do západu.“

„Co jsi zač?“

„Další otázka.“

„Zítra umřeš. A u mě to bude jako v hrobě,“ naléhal.

„U mě to bude určitě v hrobě. Pokud budeš pátrat, králi bez království, zjistíš to. A tak to bude lepší.“

„Dobrá, budu pátrat a zjistím to,“ vážně pokýval hlavou.

„Tak, co dalšího?“ zavrtěl Staroch peřinou.

„Máš knihy?“

„To jsem chtěl slyšet. Vzadu, v knihovně.“

Šli dozadu. V podobné místnosti, jako ležel Staroch, bylo přítmí. Začal hledat svíčku.

Luskla prsty a strop se rozzářil namodralým světlem. Vyčítavě se na ni otočil.

„Nikdo tu není a musím cvičit,“ podívala se na něj nevinně.

Otočil se zpátky a vydechl údivem.

„Starochu!“

„Vezmi, co pobereš, ostatní skončí kdovíkde,“ zaskřehotal Staroch z vedlejší místnosti.

Pobíhal z místa na místo.

„Nekronomicon, Základové bílé magie, Kněžské tajemství, Klíčky, Kniha temnoty. Smrtihlav, toho jsem nenašel ani u Šáha. Alchymie, lékařství. To všechno nenaložíme.“

„Naložíte. Vzadu je vůz na seno. Zapřáhněte ty vaše koně a máte to.“

„Starochu, víš co je tohle?“ přitočil se k posteli s knihou.

„Vím. Tajné učení východních mudrců o výrobě zvláštních věcí, které mohou škoditi a ničiti.“ Staroch se na knihu ani nepodíval.

„Prý s tím Saruman Bílý prorazil zdi Helmova žlebu.“

„Ano. Podle tajného receptu vyrobil prášek, se kterým vyhodil hradby do povětří. Originál knihy se ztratil při obléhání Železného pásu a už se ji nikdy nepodařilo najít.“

„A ty ji máš.“

„No, je to jenom opis,“ přiznal Staroch.

„Starochu, ty tady máš poklad.“

„Za dalších sto zlatých je to všechno tvoje, i s vozem.“

„Říkal jsi, že zítra umřeš, tak na co ti budou peníze?“ zvedl Nik oči od knihy.

„Jestli nechceš…“

„To jsem nemyslel, každá ta kniha má obrovskou cenu. Jen mně vrtá hlavou, na co ti bude tolik peněz.“

„Dám si ty peníze v rakvi pod hlavu.“

Divně se na něj podíval.

„No, neškleb se na mě, králi. Dlouho jsem neviděl tolik zlata a co jinak s tím. Příbuzným to nedám, ti by se zabili, těm bude stačit měďák. Ale jestli chceš, uděláme dohodu. Ty peníze ti budou k dispozici.“

„Nerozumím.“

„No, až zase jednou budeš potřebovat peníze, tak vyhrabeš můj hrob a vezmeš si, kolik budeš potřebovat. Ovšem pod podmínkou, že tam vrátíš jednou tolik. Tobě to pomůže a já budu mít radost, že se někdo přišel podívat,“ zachechtal se.

Magda vyšla a zamyšleně listovala v nějaké knize. Staroch si ji zaujatě prohlížel. Pak kývl na Nika. Když se přiblížil, zašeptal.

„Máš dobrý vkus. Jedině ona snad dokáže zastavit Posly Mrazu a Ledovou královnu.“

„Promiň, ale nějak ti nerozumím.“ Nik zvedl oči k Magdě.

„No, ber to tak, že lidi, co umírají, vidí trochu dál než jiní.“

Zamyšleně se na Starocha podíval.

„Opravdu musím zjistit, kdo jsi,“ zašeptal si spíš pro sebe.

2

Hospodský z hospody Na rozcestí vyšel ven přede dveře. Svítalo a on nemohl dospat.

Opatrně se rozhlédl a přistoupil k žebřiňáku, na kterém mu toho hodně nesedělo. Majitelé toho vozu byli prostě divní. Selský žebřiňák, a táhnou ho koně, kterým se ani při nejlepší vůli nedá říkat tažní.

Došel k vozu a znovu se rozhlédl.

Vypadají, jako když jsou manželé, ale ona se před ním stydí. Oblečení mají obyčejné, ale takové chování, které nutí člověka hrbit se před nimi jako před vrchností. A ona chtěla vidličku...

Zvedl plachtu od vozu.

Knihy.

No, vždyť jsem si to myslel. Divní.

Chvilku přemýšlel a pak se rozhodl. Šel do stáje a tam kopl do hromady sena.

Vykoukla rozčepýřená hlava.

„Co je, tati?“ ozval se klučičí hlásek.

„Syp do lesa a řekni chlapům, že jim tam posílám kšeft. Ale ať se neradujou. Jsou to jenom krámy. Ale zase je veze jenom chlap a ženská. Tak kmitej, ať jsi do snídaně zpátky.“

Kluk vyrazil, až se za ním prášilo. Hospodský ho sledoval, než zmizel v lese.

„Chlap vypadá dobře,“ pomyslel si. „Ale budou s ním rychle hotoví. Se ženskou se potěší a pak ji prodají. Žádný problémy s tím nebudou.“

Ani nevěděl, jak se plete.

Vzbudil ho pocit nebezpečí. Vstal a rychle se rozhlédl. Nic. Přišel ke dveřím a chvilku poslouchal. Ticho.

Od té doby, co se nechal dvakrát nachytat v posteli, měl lehký spánek a špatně spal.

Podíval se na postel. Spala tvrdě, nevzbudilo ji nic. Záviděl jí to. V noci bylo v malé místnosti horko, odkopala se. Noční košile se jí vyhrnula až skoro k bokům.

Ucítil tlak v podbřišku. Nic spolu neměli, i když vystupovali jako manželé. V její přítomnosti si bohužel nemohl ulevit, a tak jenom párkrát stihl navštívit nějaký veřejný dům.

Došel k oknu a otevřel okenice. Podezřívavě se podíval na les. Ani odtud asi nic nehrozilo.

Uslyšel pohyb za zády. Otočil se.

Měla deku až pod bradu a vyčítavě se na něj koukala.

„A co jako mám dělat?“ obořil se na ni vztekle. „To tě mám v noci vzbudit s tím, že ti je vidět panímáma? Viděl jsem tě nahou několikrát a nikdy jsem toho nezneužil. Zahoď už, prosím tě, ten falešný stud a začni se chovat normálně!“

Mlčela.

„Promiň.“ Sedl si k ní na postel. „Jsem podrážděnej, mám divnej pocit.“

„Všimla jsem si toho pocitu na tvých spodkách.“

„Jsem chlap.“

„A já žena. Počestná.“

„Počestná žena, a kouká mi mezi nohy. Na co si to, prosím tě, hraješ?“

„Nech toho, hádáme se jako opravdoví manželé.“

„Oblíkni se, po snídani vyrazíme. Chtěl bych být do večera ve městě.“

„Co když mě tam někdo pozná?“

„Kdo? Většinou jsou mrtví. Nebo někde ve světě. Pokud budeš mít problém, tak jsi vlastně vdova po Šáhově vyslanci, a tím pádem by ti měly být místní úřady nakloněny. Ale raději bych byl, aby si tě nikdo moc nevšímal.“

„Ale zpátky tam, kde jsem bydlela, nechci.“

„Tam taky nic nestojí. Místní se toho místa bojí. Ale okolo města bude hodně statků na prodej. Ty bývají většinou opevněný, zvláště v této době.“

„A co když mě přepadnou?“

„Tak snad budeš mít otroky a služebnictvo. A výjimečně můžeš použít magii.“

„Jak můžu použít magii?“ zeptala se.

„Sakra, nechovej se jako dítě! Zničila jsi město. Jenom několika slovy jsi vyvraždila osazenstvo hradu.“ Rozhodil rukama. „Běžný smrtelník tě už v boji nepřemůže. Můžou tě dostat jenom lstí. Anebo silnější a zkušenější kouzelník.“

„Běžné vojsko ne?“

„Nevím. Nejsi neporazitelná, ale dá jim to fušku.“

„Ty si myslíš, že bych dokázala přemoct celou armádu?“ Zvedla hrdě hlavu.

„Věřím ti. Nevím, jestli armádu, ale menší vojsko ano. Potenciál máš.“ Znovu přistoupil k oknu a sledoval les. „A pokud budeš trénovat a učit se, máme velkou naději přežít i útoky čarodějů a čarodějnic.“

„Kolik kouzelníků mě může porazit?“

„Každý.“ Otočil se zpět od okna.

„Dobrá, kteří jsou ti nejmocnější?“

„Vím o třech, kteří jsou nejnebezpečnější. Na prvním místě je asi Ledová královna. Nikdo neví, kde se vzala, ani jakou má moc, ale všichni se jí bojí. Pak Pandora. Tam se kloubí magie se lstivostí a ve spojení s Lokim jsou neporazitelní. A třetí je Chánova manželka. Chán má víc žen, všechny jsou to čarodějnice, ale ona jim vládne. Výhoda je, že jejich síla se omezuje na jejich území. Ale Chán jako spojenec Šáha rozšířil své území o několik docela významných provincií. Takže pokud chceš na východ, musíš už skoro vždycky přes zemi čarodějnic.“

Mezitím, co mluvil, se lehce opláchla v lavoru s vodou a upravila se. Potom sešli dolů, kde jim hostinská připravila snídani. Motalo se tu i několik dětí. V době, kdy mít dítě v tomhle místě a v tomto čase byl přepych, byly i dobře živené. Hospodský měl asi i nějaký vedlejší příjem, že je dokázal uživit.

Zaplatili, nasedli a vyrazili k lesu. Majitelé hospody jim zamávali na cestu.

„Milí lidé,“ usmála se na něj.

„Je vidět, že svět se neskládá jenom ze samých lumpů.“ Měl veselejší náladu, ranní chmury zahnalo hezké počasí.

Les byl hustý a cesta se ztrácela.

Ideální místo pro přepadení, pomyslel si a otočil se do vozu pro meč. To mu zachránilo život.

Šíp mu prosvištěl okolo krku a prolétl plachtou vozu. Popadl meč a skočil na zem.

Z houští vyrazili tři chlapíci. Obstoupili ho a začali dorážet. Vykrýval jejich rány a snažil se uskakovat. Neměl krytá záda, dostal se daleko od vozu.

„Stop! Ani hnout!“ Vzteklý, autoritativní hlas, který z nějakého důvodu nešlo neposlechnout. Zastavil se a nedokázal se ani pohnout.

Sestoupila z vozu. Slyšel, jak jde k němu. Postavila se před něj a přemýšlela.

Chtěl jí něco říct, ale nedokázal otevřít ústa. Ani pohnout očima.

„Tak teď jsem to docela asi zvorala.“ Stála před ním. „Slyšíš mě? Jestli ano, tak mrkni.“

Zkoušel ze všech sil mrknout. Ale tělo ho neposlouchalo.

„Co mám teď dělat?“ koukala mu do očí. „Jak tě mám oživit?“

-Nejsem mrtvý. Jenom zvedni ruce a luskni mi před očima. No tak. - Snažil se jí nějak dát zprávu.

Stála před ním stále nerozhodně.

-Zvedni ruku!-

Nejistě zvedla ruku.

-Tak, před oči.-

Pomalu mu dala ruku před oči.

-A teď luskni a přej si, ať se to zruší.-

Nedalo se tomu říkat lusknutí, ale pomohlo to. Spadl na zem a lapal po dechu.

„Nejradši bych tě přizabil,“ sípal.

„A co jsem měla dělat? Byli tři na jednoho.“

„Zvládal jsem to.“

„Nezvládal.“

„Zvládal.“

„Nez…“

„Prosím tě,“ zvedl ruku, „hlavně nekřič a kontroluj svůj klid. Začínáš být nebezpečnější, než jsem čekal. Teď mě nech chvilku na pokoji.“

„Kam jdeš?!“

„Najít plody lopuchu. Pomáhají proti čárům. Tebe to asi nezastaví, ale je to lepší než nic. Než odjedu, musím tě naučit rušící kouzla.“

Po chvíli se vrátil. V dlani měl pár semínek. Koukal na ně a pak je zahodil.

„Tohle nemá cenu.“ Otočil se na tři stojící postavy, chvilku si je prohlížel, pak pokrčil rameny, nasedl na kozlík a mlaskl na koně.

„Co s nimi bude? Nemám je taky oživit?“ otočila se dozadu.

„Jak chceš. Ale podle toho, jak profesionálně zaútočili, nejsme jejich první zákazníci.“

„Třeba nejsou tak zlí.“

„Jsou. Stříleli bez varování. Nedali nikomu šanci. Muže zabili, ženy a děti do otroctví. Sama jsi měla dvě služky a jednoho z nosičů, kteří takhle přišli o rodiče. To jsi asi nevěděla, co?“

Mlčela.

Pokýval hlavou. Pak mlaskl na koně a zrychlil.

Hospodský čekal celý den a noc a pak se vypravil pro svoji provizi. Našel jen tři stojící postavy. Nějaký čas strávil hledáním loupežnického pokladu, ale, bohužel pro něj, nic nenašel. Nakonec se vrátil pro vůz a tři postavy dovezl k hospodě. Rozestavil je tak, aby na ně nepršelo a hospodu Na rozcestí přejmenoval na hostinec U tří loupežníků. Vzrostly mu tržby o mnoho procent, ze široka i daleka se lidé přicházeli dívat na sochy tří loupežníků, které vypadaly jako živé. Za nějakou dobu zjistil, že začínají být lehčí a lehčí. Nakonec je musel přibít na prkna, aby je vítr nekácel. Oči jim vyschly a kůže se lehce svraštěla, ale kus skla nahradil oči a s ostatním si problém nedělal. Vše skončilo, když si po mnoha letech pár opilých vojáků rozhodlo na mumiích vyzkoušet ostrost svých mečů. Co zbylo, hodili do kůlny. Po mnoha letech přišel do hospody jeden propuštěný otrok. Poprosil syna hospodského, neboť původní hospodský padl při obraně východních knížectví, zda by nemohl vidět zbytky loupežníků. Když mu bylo vyhověno, dlouho si prohlížel tváře, z nichž ani čas, ani šavle vojáků nedokázaly vymazat původní rysy. Pak pokýval hlavou a řekl: „Ano, takovouhle smrt jsem jim já a můj malý bratříček přál.“ A odešel.

Syn hospodského potom vynesl ty zbytky na smetiště a nikdy už o nich nemluvil.

Ale to je jiný příběh.

Ahonik s Magdalenou zatím dorazili do města, které bylo kdysi hlavním městem malého knížectví. Nyní z toho byla jen jedna z provincií Šáhova království. Město se od Nikovy poslední návštěvy moc nezměnilo, jen ubylo žebráků a přibylo vojáků. Vypadalo to na novou válku. Tentokrát ale nikdo nevěděl pořádně, s kým se bude bojovat. Král Fox zemřel za podivných okolností. Na jeho říši si brousilo zuby mnoho vlků a každý chtěl urvat kus. Pokud by se Šáhovi podařilo dostat kus země za mořem, mohl by mít vynikající základnu pro svoji expanzi na západ. A o to se snažil.

Koupili si velký statek za městem. Hned první noc, co přijeli do polozříceného a opuštěného stavení, je přepadlo několik pobudů. Nechal Magdu, ať si to s nimi vyřídí, takže získali několik oddaných zaměstnanců, vlastně otroků, kteří plnili jakékoliv přání. Pak přijelo několik šáhových vojáků pro peníze za ochranu. Vysvětlil Magdě, jak funguje bludné kouzlo. Po několika dnech pátrání vojáky objevili na druhém konci knížectví. Od té doby byl relativní klid. Třetí den vyrazil Nik znovu do města. Na tržišti se zastavil před jedním stanem a chvilku přemýšlel. Pak zamířil ke vchodu. Do cesty se mu postavil svalovec.

„Co chceš?“

Ukázal mu stříbrňák.

Svalovec ustoupil a nechal ho projít.

Vevnitř bylo šero a chvilku trvalo, než zaostřil na postavu za stolem.

„Buď zdráv, Niku. Dlouho ses nezastavil,“ zvedl Nosáč hlavu od pergamenů.

„Byl jsem daleko.“

„Jsi tažný pták, Niku. Ale vždycky se sem budeš vracet. Zůstalo tu totiž něco z tebe.“

„Víš toho hodně.“

Pokýval hlavou.

„To je moje práce. Proto tady ještě jsem. Tak statek za městem. A paní. Překvapilo mě to. Myslel jsem, že ji zabili.“

„Moc nechybělo.“

„Z nepřátel jsou přátelé.“

„Přátelé, to asi ne. S paní asi nikdy přátelé nebudeme, jenom obchodní partneři.“

„Proč jsi přišel? Rozměnit?“

„To taky. A dát ti malý dárek.“ Podal mu pergamen.

„Co to je?“

„Oficiální propuštění z otroctví.“

Odfrkl si. „Myslíš, že to teď má nějakou cenu? A, mezi námi, máš tenhle kus papíru také?“

Zamyslel se. „Vlastně ne,“ přiznal.

„Vidíš. Zajímá tě to asi stejně jako mě.“ Udělal pohyb, jako když mu chce hodit pergamen zpátky, ale pak se zarazil. „Vlastně, pokud je teď paní zpátky a je stále ženou Šáhova velvyslance… Asi si to nechám. Co za ten bezcenný cár chceš?“

„To je dárek.“

„Nikdy nic není dárek. Vždycky je to za něco.“

„Tak je to třeba za to varování na té dýce. Později mi došlo, že kromě Žabáka ovládáš runy ještě ty, protože jsi mě je učil. Sice mi to došlo pozdě, ale děkuji.“

Nosáč se zamračil. „Nemám nic společného s nějakou dýkou. Promiň.“