Ctirad KučeraKRYMSKÉ LEGENDY

copyright © Ctirad Kučera, 1975

ISBN  978-80-87901-00-7  (EPUB)

Plačící fontána bachčisarajského paláce

Krutý a hrozný byl chán Krym-Girej — nikoho nešetřil, nad nikým se neslitoval. Byl to silný chán, ale jeho sílu převyšovala krutost. Na trůn vstoupil Krym-Girej přes hory mrtvol, když přikázal pobít všechny muže svého rodu, dokonce i ty nejmenší chlapce, aby nikdo za jeho života nepomyslil na uchopení moci.

Při Krym-Girejových nájezdech na cizí území země hořela a všude zůstával jen popel. Žádné prosby ani slzy se nedotkly jeho srdce, zpíjel se krví svých obětí. Lidé se třásli a strach běžel před jeho jménem. Moc a sláva mu nahrazovaly všechno, i lásku a něhu. Ani peníze nezbožňoval tak jako slávu a moc.

Ale ať je člověk jaký chce, bez srdce není nikdy — třeba ho má z kamene nebo ze železa. Když zaťukáš na kámen, i kámen ti odpoví. Když zaťukáš na železo, i železo zazní. Lidé však říkali, že Krym-Girej má v hrudi místo srdce jenom chumáč srsti. Když na takové srdce zaťukáš, cožpak něco uslyší? Mlčí jen a neodpoví.

Avšak přišel podzim života a zestárnul i kdysi mocný chán. Zesláblo srdce chánovo a vstoupila do něho láska. A srdce porostlé srstí se změnilo v obyčejné lidské srdce, holé a prosté.

Jednou přivezli do harému starého chána zajatkyni, malou štíhlou dívenku jménem Deljare. Přivezl ji hlavní eunuch, a když ji předváděl Krym-Girejovi, nadšením pomlaskával. Deljare nezahřála starého chána láskou a něhou, a přece se do ní Krym-Girej zamiloval. A poprvé za celý svůj dlouhý život pocítil, že srdce může bolet, může trpět, může se radovat — že srdce je živé.

Nedlouho žila Deljare. Uvadla v zajetí jako něžný kvítek zbavený slunce.

Milovat na sklonku svých dnů je pro muže velmi těžké. Od takové lásky vždy bolí srdce. A když milovaná odchází ze života, srdce pláče krví. Pochopil chán, jak těžko bývá lidskému srdci. Těžko bylo velikému chánovi, stejně těžko jako prostému člověku.

Krym-Girej zavolal íránského mistra Omera a řekl mu: „Učiň tak, aby kámen navěky uchoval mé hoře a zaplakal, jako pláče mužské srdce.

Mistr se zeptal: „Byla hezká ona dívka?"

„Kdyby byla jen hezká," odpověděl chán. „Byla mladá, krásná jako slunce, štíhlá jako laň, krotká jako holubice, dobrá jako matka, něžná jako jitro, laskavá jako dítě. Co kdo mohl říci o ní špatného? Nikdo — a přece ji smrt odnesla ..."

Omer dlouho poslouchal a přemýšlel, jak dostat z kamene lidskou slzu.

„Z kamene co vypáčíš?" řekl chánovi. „Kámen mlčí. Ale když tvé srdce zaplakalo, zapláče i kámen. Když ty máš duši, musí ji mít i kámen. Ty chceš své slzy přenést do kamene? Dobře, učiním tak. Kámen zapláče. Ale bude vyprávět i o mém hoři, o hoři mistra Omera. Lidé uvidí, jaké bývají mužské slzy. Řeknu ti pravdu. Připravil jsi mě o všechno, čím žila má duše — o vlast, rodinu, jméno i čest. Mé slzy nikdo neviděl, plakal jsem krví srdce. Ale teď lidé uvidí tyto slzy, kamenné slzy uvidí. Budou to palčivé slzy mužské, o tvé lásce a o mém životě."

Na mramorové desce vytesal Omer lístečky květů a uprostřed lidské oko, aby z něho padala na kámen těžká mužská slza a propalovala ho dnem i nocí, bez ustání, po léta i staletí. Slza padala z oka a pomalu, pomalu se přelévala z jedné číše do druhé, jako stéká slza po tváři a hrudi.

A ještě vytesal Omer ulitu — symbol pochyb. Věděl, že pochyby hlodají duši chánovu: nač mu byl celý jeho život — radost i smutek, láska i nenávist, zlo i dobro, všechny lidské city?

A tak stojí až do dnešního dne fontána a pláče, pláče dnem i nocí... V ní zvěčnil Omer lásku i hoře — život a smrt mladičké Deljare, i své utrpení a slzy.

Kovář z hory Demerdži

Cesta od Angarského průsmyku k jižnímu pobřeží se vine jako had. Po levé straně je neustále vidět hora Demerdži. Místní obyvatelé říkají, že je to po Čatyr-dagu nejkrásnější hora na Krymu. Kolik hodin má den, tolikrát mění svou barvu, jako by se duha přelévala po jejích svazích.

A na úbočí jako věční strážcové stojí podivná kamenná sousoší, napůl zvířata, napůl lidé. Po staletí stojí nehybně na svých místech a ochraňují pokoj Demerdži. Kdo to jsou? Jak se tam objevili? O tom vypráví legenda.

Za dávných, velmi dávných časů vtrhly od severu na Krym hordy kočovníků. Jako ohnivá láva se rozlili po stepi, spalovali vesnice a zabíjeli lidi.

Stále dál a dál postupovali vetřelci do hloubi poloostrova, až dospěli k horám. Zastavili se pod vysokou horou, jejíž vrchol byl zahalen dýmem. Místní obyvatelé ji nazývali Funna — Kouřící.

„Kde najdeme lepší místo pro kovárnu? Tady budeme kovat naše zbraně," pravil náčelník dobyvatelů.

Zavolal k sobě jednoho z členů své družiny. Byl to urostlý, statný muž s dlouhými černými vousy a hezkýma velkýma očima, ale s hrozivým pohledem.

Náčelník mu řekl několik slov, vousáč kývl hlavou a s oddílem vojáků sestoupil do vesnice. Vybral odtud nejsilnější muže, nechal je odvést na vrchol Funny a tam zřídil obrovskou kovárnu.

Dnem i nocí se z vrcholku hory valil dým, tančily plameny, bylo slyšet údery kladiv a zvonění železa.

Od té doby měli dobyvatelé dostatek zbraní. Protože vousáč byl obdařen jakousi tajemnou silou, ocel z hory Funna byla tak pevná, že se jí žádná jiná nevyrovnala.

Plameny v jícnu hory vysušovaly okolní zemi. Mizely prameny, vysychaly potoky, přestala rodit vinná réva, chřadly ovocné stromy.

Kolem Funny neustále obcházela smrt: černovousý kovář požadoval stále nové a nové dělníky a stále více jich hynulo hladem a vysilující prací.

I shromáždili se stařešinové několika obcí, aby se poradili, jak uhasit ďábelskou kovárnu. Ty nejváženější poslali ke kováři s prosbou, aby opustil horu. Dlouho se nevraceli, až přinesl posel z Funny ještě horký džbán s popelem a ostatky kostí.