Tomáš Dušek

Čaroděj IV.

Muž bez tváře

Copyright © 2015 by Tomáš Dušek

Copyright obálka © 2015 Nikola Dušková

ISBN 978-80-87901-22-9 (EPUB)

1

Gong se ozval třikrát za sebou, pak se na chvíli rozhostilo ticho.

To bylo znamení. Rychle se spustili ze stromů.

Mordechaj stál před branou. Uskočil leknutím, když se najednou vedle něj objevilo několik Nikových lidí.

„Fuj! Lekl jsem se..,“ ustoupil Mordechaj stranou.

Nik beze slova vešel dovnitř. Většina otroků a dozorců tvrdě spala. Pár jich pobíhalo a kvílelo. Mávali rukama a snažili se vzlétnout. Nik se podíval na Kay.

„Na každého ta houba zabírá trochu jinak,“ pokrčila rameny. „Nebudou si nic pamatovat.“

Přišli k časoprostorové bráně.

„Máš?“ zeptal se Nik Mordechaje.

Ten sáhl pod hadry a vytáhl svitek.

„Co to je?“ Nik vzal svitek opatrně do ruky.

„Lidská kůže. Jinak to tehdy zaznamenat nešlo.“

„Opíšeme to, kdyby se ztratila.“

Mordechaj kývl.

Nik rozbalil svitek a zkoumal písmena.

„Ty umíš naše písmo?“ zeptal se Mordechaj.

„Dokud jsem byl čaroděj, uměl jsem to. To ale skončilo. Pak mi jeden od vás ty znaky znovu připomněl. Ale raději budu, když mě popřípadě opravíš. Takže: Sadira je Epsalon Eradana?“

„Epsilon Eridani. Všímej si teček a čárek pod souhláskami.“

Nik si stoupl před bránu.

„Epsilon Eridani,“ pronesl nahlas.

Nic.

Zmateně a trochu s obavou se podíval na Mordechaje.

„Zkus Epsilon Eridani dvě,“ napověděl Mordechaj.

„Epsilon Eridani dvě!“ zavelel.

Brána zesklovatěla. Všichni vydechli úžasem. Povedlo se to.

Sledovali bránu, jak její sklovitost mizí, až se zase proměnila v černošedou.

„Tak se připravte. Jdeme!“ zavelel.

„Musíte?“ zeptala se Kay.

„Ty víš, že musíme. Jenom proběhneme branou a zkusíme se vrátit.“

„Co když se nevrátíte?“¨

„Tak to budeš muset tady zvládnout beze mě.“

„Budeš mi chybět.“

Palcem setřel slzu pod jejím okem. Pak ji lehce políbil.

„Vrátím se,“ zašeptal. Pak si stoupl před bránu. Ostatní se řadili za ním.

„Vrátím se, nebo pošlu zprávu.“ Otočil se na Mordechaje. „Jak je zpětná adresa?“

Mordechaj nahlédl do svitku.

„Ursae Maioris tři.“

„Ursae Maioris, Ursae Maioris, Ursae Maioris,“ opakoval si Nik.

„Ursae Maioris tři.“

„Já vím. Tak, teď se pomodlete, připravte si luky a šípy, kdyby bylo potřeba, a jdeme na to.“ Postavil se před bránu.

„Epsilon Eridani dvě.“

Brána zesklovatěla a vstoupili dovnitř. Trochu ho zabolelo v očích a zamotala se mu hlava. Rychle se snažil zaostřit.

Tohle není Sadira, uvědomil si s hrůzou.

Udělal několik kroků dopředu, aby uvolnil místo ostatním, a snažil se zorientovat. Není to obrovský sál na Sadiře, kde se hrnuly stovky otroků dovnitř a ven a kroutily se chodby. Rychle se podíval okolo. Tma, skoro nic nebylo vidět. Zdi z obrovských kvádrů. Opatrně k jedné došel a opřel se o ni.

Byla ledově studená.

„Co se děje? To přece není Sadira,“ uslyšel za sebou šepot.

Zasyčel, aby zmlkli. Pak ukázal dopředu.

„Jdeme,“ zavelel potichu.

Udělali několik kroků. Náhle o něco zavadil a ozvalo se jasné zazvonění malého zvonku.

Ztuhli. Pak se vysoko nad nimi rozzářilo několik desítek světel, která začala padat dolů.

Pochodně. Během chvilky ozářily jeho malou skupinku. Podíval se dopředu. Zdi byly po obou stranách a končily obrovskou branou z masivních klád. Otočil se zpět. Časoprostorový tunel byl obestavěn zdí tak, že se nedal oběhnout. Jediná cesta vedla přes zavřenou bránu. Anebo nahoru.

Podíval se vzhůru. Zeď se ztrácela ve tmě.

„Dejte ruce nahoru!“ ozvalo se seshora. „Okamžitě!“

„Kdo jste a kde to jsme!?“ zavolal nahoru.

Ozvalo se zadrnčení a před ním se do země zabodlo několik krátkých šipek.

„Samostříly,“ napadlo ho. „Proti brnění. Naše hadry zpevněné pryskyřicí nemají šanci.“

„Řekl jsem okamžitě!“ Hlas seshora byl důsledný.

Zvedl ruce nad hlavu. Ostatní ho napodobili.

„Teď opatrně jednou rukou, tak, ať na vás vidíme, si vyndejte všechny zbraně, co máte, a odhoďte je daleko od sebe. Pokud u vás najdeme jedinou zbraň, třeba i jehlu, zabijeme vás bez milosti.“

Ozvalo se šeptání. Nik se otočil k ostatním.

„Udělejte, co nařídili. Mají nás v hrsti,“ poručil polohlasem.

„Zabijí nás.“

„Uvidíme. Kdyby nás chtěli hned postřílet, mohli to už udělat. Mají nás jak na talíři a my ani nevidíme, s kým mluvíme.“ Nik jednou rukou sáhl do rukávu a odhodil dýku. Pak vytáhl kostěný nůž, malý nožík a jehlu a odhodil vše od sebe.

„Hotovo!“ zakřičel nahoru.

„Žádnou zbraň u sebe nemáte?“

Podíval se po ostatních.

„Ne!“ zakřičel opět nahoru.

Ozvalo se bouchání a vrzání.

„První dva poběží k bráně! Ostatní zůstanou stát! Kdo se hne, toho zastřelíme!“

Vyběhli k bráně. Před ní se zastavili. Ozvalo se skřípění a brána se trošku pootevřela.

„Dovnitř!“ ozvalo se za branou.

Proběhli dovnitř a brána se zavřela. Okamžitě se jich chopily nějaké ruce. Přirazily je ke stěně.

„Ruce na zeď!“ poručil jim někdo.

Opřeli se o stěnu. Rychle byli prohledáni.

„Co to máte na sobě?“ zeptali se jich.

„To je brnění.“

Ozval se přidušený smích.

„Ticho!“ zavelel někdo. „Ruce za záda!“ poručil jim.

Dali ruce za záda. Ucítili provazy a v mžiku byli svázáni.

„Otočte se.“

Otočili se. Objevila se pochodeň.

Pozorně si je prohlíželi. Viděli jen zahalené postavy.

„Kde to jsme?“ zeptal se Nik.

„Nemluvit! Jděte za světlem.“

Klopýtali za pochodní. Po několika metrech došli k další bráně. Ten s pochodní zabušil a něco zašeptal. Brána se pootevřela, a když prošli, zase se zabouchla. Několik dalších kroků a opět brána. Když opustili i tu, ocitli se v dlouhé chodbě.

„Je to Sadira,“ vydechl Nik. Poznal chodbu, kudy mnohokrát běžel.

„Zastavit!“ Pochodeň se zastavila.

Nik si prohlížel stěny. Byly očouzené od pochodní, po žravce ani památky.

Chvilku bylo ticho a za chvíli se brána otevřela. Přivedli další dva a pak zase. Nakonec jich bylo všech deset.

„Kde to jsme?“ zeptal se Matěj.

„Doma,“ odpověděl Nik.

Nechali je chvíli stát a pak je vedli jinam. Prošli několika chodbami a dostali se ke sněhovému tunelu.

Brána a zeď byly vyvráceny, okolo se povalovaly kusy balvanů a ohořelých dřev.

„To musel být boj,“ hvízdl Nik obdivně.

Jeden z těch, co je vedl, se pootočil.

„To jo. Krve po kolena. Řev a krev. Mraziví a Selelekové bojovali o každej kousek, o každou píď.“

„Tady bývala brána. A před ní zeď. Ale tu zeď prý potom zbořili, aby mohli zaútočit.“ Nik pozoroval obrovské kvádry.

„Zase ji postavili. Mnohem pevnější. Ale jak ty to víš?“ zeptal se jiný.

„Byl jsem tady, když ji stavěli.“

Ostatní zvolnili. „Ty jsi tady byl?“

„Jo. A na týhle planetě jsem se narodil. Jsem Sadirovec.“

Zastavili se.

„Proč jsi to neřekl hned?“

„Nemohl jsem. Řvali jste na mě a mířili kušemi.“

„Museli jsme. Mraziví se pořád zkoušej dostat na tenhle svět.“

„Nikdy se nevzdají,“ kývl hlavou Nik.

„Zkoušejí to všelijak. Jednou poslali i otroky, aby nás zabavili, a pak vtrhli oni.“

„Proto ta zeď?“

„Jo. Takhle je rozstřílíme dřív, než projdou ven.“

„Už se jim to povedlo? Myslím jako prorazit a dostat se ven.“

Podívali se po sobě. „Párkrát. Ze začátku. Dokud zeď nestála. Ale nějak se moc vyptáváš. Říkal jsi, že jsi ze Sadiry. Kdo jsi a jak ses dostal do zajetí?“

„Jsem Aho..,“ zarazil se, „jsem Ahoslav a kdysi mě kníže Myskin prodal barbarům a ti mě prodali Mrazivým.“

Chvilku bylo ticho. Pak jeden podotkl: „To souhlasí. To Myskin dělal. A odkud jsi původem?“

„Různě. Původem z Foxova království. Pak jsem se toulal a jako tuláka mě sebrali ve východních knížectvích. Chtěl jsem se nechat najmout na boj proti barbarům, a nakonec jsem u barbarů skončil.“

Bylo vidět, že jsou s odpovědí spokojeni.

„A ty?“ otočili se na Matěje.

„Matěj. Rybář. Pracoval jsem u Šáhova vyslance v jednom malém knížectví a při magický bouři jsem se ocitl nějakou kletbou u barbarů, kteří mě prodali Mrazivým."

„A tyhle?“ otázal se dalšího.

„Ti jsou z jiných planet. Sabik, Minelava, Nair Al Saif, Hadir, Lucida.“ Nik ukazoval na otroky. „Všichni jsme uprchlí otroci a teď jsme zkusili projít branou. A zase jsme chtěli zpět. Čekají tam na nás přátelé.“

„Vy umíte projít branou?“ zazněly užaslé hlasy.

„Zatím jsme to chtěli jen zkusit. A hned proběhnout zpátky. Ale vy jste nás zastavili.“

„Vy znáte hesla k průchodu branou?“

„Jen na Sadiru a Benetnaš.“

„Vy jste z planety smrti?“ Pochodně se stočily k nim.

„Jo, ale to je na dlouhé povídání. Potřebujeme poslat aspoň jednoho zpátky, aby podal ostatním zprávu.“

Koukali po sobě a kroutili hlavou.

„Nemůžeme. To musí rozhodnout vrchnost.“

„A kdo je vrchnost?“

„Vzteklý Pes,“ zasmál se někdo.

„Ale ten zahynul na Barbarských pláních,“ uklouzlo Nikovi.

„Jo. Ale Magdalena ho oživila. Jak to ale víš, když ses stal otrokem ještě za Myskina?“

„Magdalena oživila Vzteklého Psa? Magdalena žije?“ šeptal překvapeně.

Podezřívavě si ho prohlíželi.

„Proč by neměla žít?“

„Magdalena žije. A Vzteklý Pes ožil. A Pandora? A Nosáč? A Loki? A Žabák? A co pán z Neumětel, ten žije taky? Byl už starý... A hrabě Drakul? Ti všichni žijí??“

Posvítili mu pochodní do obličeje.

„Kdo jsi?“

Trhl hlavou a usmál se. Poprvé po dlouhé době.

„Okamžitě nám teď sundejte ta pouta. A zavolejte mi Vzteklého Psa. Řekněte mu, že ho chce vidět Ahonik, král bez království, čaroděj, co neumí čarovat, a nejvyšší vojenský velitel tohoto světa. A řekněte mu, že mu, kurva, natrhnu prdel, jestli se jen o vteřinu opozdí.“

Vzteklý Pes zrovna seděl opřený ve svém křesle a nadával na nudu a zimu. Trčel tu jak na ztracené vartě a nic nemohl dělat.

Ostatní alespoň běhali a hledali ve starých knihách něco, čím by dokázali otevřít bránu mezi světy. On vyžral Černého Petra.

Dopíjel sklenici, když se ozvalo nesmělé zaklepání.

„Jo,“ zabručel.

Zaklepání se opakovalo.

„Říkám, kurva, volno!“ mrštil sklenicí proti dveřím. Rozlétla se na tisíc kousků a zbytek vína a skla dopadl na vojáka, který vstupoval.

Ten se jen otřepal, byl zvyklý.

„Pane?“

„Hmmm.“

„Je tu posel. Od brány.“

„Útok?“ zeptal se Vzteklý Pes s nadějí v hlase.

„Ne. Chytili pár otroků.“

„Léčka?“

„Nevíme. Jeden z těch otroků s vámi chce mluvit.“

„Tak ho přiveďte.“

„No...“ Voják se přikrčil. „On odmítá.“

„COOOO?!“ zvedl se Vzteklý Pes ve své výšce. „Odmítá?“

„Nejenom to. Řekl, že vy máte přijít za ním.“

„Já mám přijít za ním?“ Vzteklý Pes sjel okem ke karabáči pověšenému na stěně. „A to je všechno?“

„Prý vám natrhne... Hmmm... Mmmmmm... Jestli nepřijdete.“

„Co mi natrhne?“ natočil Vzteklý Pes hlavu.

Voják vzdychl. „Prdel,“ pronesl hlasitě.

„On že mi natrhne!!? Kdo si, kurva, myslí, že je?!!! Co si myslí, že je?!!! Kde si myslí, že je?!!!“ Vzteklý Pes hrábl po karabáči a vyrazil.

„Tvrdí, že je král Ahonik,“ řekl voják zavřeným dveřím.

Z chodby se ozýval zuřivý řev, který sílil. Vojáci vstali a pomalu začínali ustupovat. Ostatní také. Jen Nik se postavil doprostřed chodby.

Řev mohutněl, jak Vzteklý Pes sbíhal ze schodů ke sněhové bráně. Vojáci se snažili udělat se co nejmenšími.

Pak se vyvalil Vzteklý Pes. Turban nechal kdoví kde a v napřažené ruce držel karabáč. Hrnul se na Nika, o kterém správně usoudil, že je autorem toho poselství.

Nik se ani nepohnul a Vzteklý Pes začal zpomalovat. Řev v jeho hlasivkách pomalu odumíral a pak utichl docela. Vzteklý Pes se zastavil asi metr od Nika a upřeně ho pozoroval. Pak se z jeho úst pomalu začalo linout něco, co nabývalo na síle. Znělo to asi takhle:

„Kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, KURVA, NIKU?!! Jsi to, kurva, ty?!“

„Kurva, jsem,“ odpověděl s úsměvem. „Hodně ses změnil od té doby, co jsem tě neviděl, Vzteklý Pse.“

Vzteklý Pes pustil karabáč a objal Nika.

„Ty kurvo,“ vzlykal, zatímco mu drtil kosti, „ty kurvo jedna... Mysleli jsme, že jsi mrtvej. Nikdo tě neviděl. Poslední zpráva byla, že jsi skončil někde na planetě smrti. Co my jsme se, kurva, navzpomínali! Kurva! To bude radosti! To se všichni poserou...“ Pustil Nika a odstrčil ho od sebe.

„Na kolena, holoto!“ zařval na vojáky. „Tohle je váš nejvyšší velitel. Okamžitě pošlete posly na všechny strany. Ať všude ohlásí, že se král Ahonik vrátil.“

V krbu hořel oheň a Nik si u něj hřál ruce. Okolo seděli jeho muži a cpali se různými pochoutkami. Někteří spadli na zem a nemohli se hýbat. Nik je pobaveně sledoval.

„Takhle si to jídlo vůbec nevychutnáte,“ otočil se zpátky ke krbu.

„Nechci vychutnávat. Chci prasknout,“ ozval se Matěj z podlahy.

„To nebude asi moc velký problém.“ Nik na sebe hodil župan a vyrazil do vedlejšího pokoje, kde pro něj sloužící ohřívali v kádi vodu. „Měli byste se vykoupat. Představujete vyslance svých zemí a i Benetnaše. Takhle je budete reprezentovat dost špatně,“ pronesl mezi dveřmi. Odpovědí mu bylo mohutné říhnutí.

Pokrčil rameny a naložil se do kádě. Nechal se drhnout drsnými prsty služebných a se zavřenýma očima si vychutnával příjemný okamžik.

„Magdaleno?“ pronesl po chvíli, aniž otevřel oči.

Prsty na jeho těle se zastavily. „Jak jsi mě poznal?“

„Tvoje vůně... A tvoje prsty jsou jemné, ne jako ruce normálních služebných.“ Stoupl si a otevřel oči.

Stála tam, majestátní, šaty světle růžové a bílé se měnily ve světle zelené.

Pevně ji objal. Položila hlavu na jeho rameno a rozplakala se.

„Vypadáš … Vypadáš hrozně,“ vzlykala.

„To se spraví,“ objímal ji. „Celou tě umáčím.“

„To nevadí.“ Šaty z ní sklouzly na zem. „Teď už mi to vůbec nevadí.“

Leželi vedle sebe. Zíral do stropu a přemýšlel. Otočila se na něj a víc se přitulila.

„Bylo to tu těžké. Bez tebe,“ zašeptala.

„Zvládli jste to se ctí. Jsem rád, že jsi přišla první.“

„Teleportovala jsem se, jakmile mi přišla zpráva, že žiješ.“

„Ostatním to bude trvat déle.“

„Moc nás nezůstalo. Pandora s Lokim jsou daleko. Až v Chánově říši. Po tom, co Mraziví zabili Chána a zpustošili jeho zemi, vypukly tam kmenové války. Pandora to dává dohromady. Snad jí to půjde, mají tam čarodějnice v úctě. Pán z Neumětel opravuje svoje sídlo. Hledá v práci útěchu nad ztrátou synů. Drakul mu pomáhá. A Šáh odjel před nedávnem k rodině, toho zpráva dostihne po cestě. Ale nemyslím si, že přijede. A Kleo slaví líbánky.“

„To všechno vím od Vzteklého Psa.“

„Bere si Marii,“ posmutněla.

„Ale, no tak. To je přece jen dobře.“

„Já vím. Ale jsem sama.“

„Nikdo není sám, pokud má přátele.“

„Hrozně jsi mi chyběl.“ Pevně ho objala.

„Ty mně taky.“

„A teď chybíš Kay.“ Prsty na jeho zádech se zastavily.

„Neměla bys to dělat,“ pronesl s výčitkou.

„Nedělám to schválně. Prostě to vím. Cítím všechno, co jsi prožil. Vím, jak ses o mě bál, když ti Matěj řekl o svém snu. Jakou jsi měl obrovskou radost, když jsi zjistil, že ses neztratil beze stopy, ale že o tobě víme.“

Lehce ji odstrčil. „Slyšel jsem o tvém daru. Ale nevěděl jsem, jak je mocný.“

„Promiň. Ale u nikoho jiného to tak nemám. Prostě, hned jak jsi mě poprvé objal, věděla jsem o všem.“

„Možná ti to ublížilo.“

„Ne. Nežárlím, nemám důvod. Jen prostě vím, že jinde, na jiné planetě na tebe někdo čeká. Třeba se s ní setkám. Kdybych měla žárlit, musela bych zabít všechny služebné v okolí, včetně Marie.“

„Marii si ohlídá Kleo.“

Poprvé se usmála. „Neohlídá. Jak ji známe, bude to on, kdo bude muset rezignovat a dělat, že o ničem neví.“

Přišlo mu to k smíchu. Koukala na něj a pak se rozesmála také. Smála se a po tváři jí kanuly slzy. Leželi proti sobě a smáli se, když se ozvalo bušení na bránu a dovnitř vjeli na koních Drakul, pán z Neumětel, Žabák a velkokníže Grigorij Něvský.

Vítání nebralo konce. Popíjení a hodování také ne. Slavilo se v prostorách tvrze na Barbarských pláních. Tvrz byla napojena na ledový tunel, vedoucí dnes už k bývalé pevnosti Poslů Mrazu. Časem ji chtěli přestavět na pevný hrad. Ale až časem.

Nik popíjel, vyprávěl a poslouchal. Sloužící i vojáci se nahrnuli do největšího sálu, co v tvrzi byl, a s vyvalenýma očima sledovali dění a rozhovor. Brka písařů škrábala o papír a Vzteklý Pes musel několikrát opravdu pořádně mávnout karabáčem, než se sloužící vydali po své práci.

Povídání nebralo konce a oslava se táhla dlouho do noci. Většina ostatních už spala, když Nik pozvedl skleničku.

„Tak to je zhruba vše. Teď bych rád věděl, kde je Nosáč? Hodlám s ním mít delší nesouvislý rozhovor.“

Rozhostilo se ticho.

„Skočil z hradeb. Když jsme ustupovali.“

Nik zesmutněl.

„Kdo ještě?“ zeptal se.

„Mladý kníže. Ten, co ti dal svobodu a pasoval tě na rytíře. Odmítl opustit svůj hrad a uhořel ve věži. A Luc Serfontain. Probodl ho Selelek.“

„Kdo další?“

„Niku.“ Drakul zakroutil hlavou. „Jsou to desítky jmen, která jsi znal. A tisíce a tisíce těch, které jsi nikdy neviděl. Magda dala písařům nelehký úkol sepsat vše o této válce, aby lidé nezapomněli.“

„Zapomenou.“ Nik mávl rukou. „A zase začnou válčit. A zase přijdou Mraziví. Nebo se budou jmenovat jinak, ale přijdou.“

Bylo ticho.

„No.“ Nik se narovnal. „Ale teď jsme na tahu my. Síly jsou vyrovnané a my máme pár trumfů v rukou.“

„Jaké například?“

„Například jim vidíme do karet. Na Benetnaš se občas dostane zpráva. A druhý trumf. Myslí si, že nedokážeme cestovat mezi světy. Tohle pro ně bude obrovská rána.“

„Mezi světy snad umíš cestovat jen ty.“

„Doufám, že ne. Magda a Pandora by to měly zvládnout také. Pokud se mi podaří dostat se zpět, měl by tam být klíč k cestám na jiné světy.“

„Máte klíč?“ vydechla Magda.

„Máme. Na lidské kůži, protože jinam to otroci napsat nemohli, než vtetovat to do svého těla. Ale klíč je na Benetnaši. Zatím. Než jste přijeli, vymyslel jsem plán. Pokud budete souhlasit. Hlavně k tomu potřebuji velkoknížete Něvského. Co ty na to, Grigoriji? Nechceš se stát znovu otrokem?“

2

Časně ráno, když už zase stál dav otroků u brány na Benetnaš, nervózních a strkajících se, otevřel se portál a vystoupilo několik desítek nováčků.

Kvasiva Gizma a ostatní jim nevěnovali pozornost. Měli dost práce s otvíráním brány a hlídáním tlačících se otroků, a hlavně, co by na tom malém stádečku otroků určených k smrti viděli.

Ale kdyby se přesto lépe podívali, našlo by se několik rozdílů.

Nováčci rozhodně nevypadali jako typičtí otroci. Nebyli vyplašení a vystrašení.

Byli svalnatí a jejich těla neměla jedinou jizvičku. Kromě dvou. Ti zase měli jizev až moc, jeden dokonce zbytky tetování.

Oblečeni byli jako všichni otroci v hadrech, ale jejich hadry měly různé vybouleniny, jako by v nich něco skrývali.

Také se nesrazili jako všichni nováčci do houfu, ale klidným krokem se začali rozcházet po budově.

Vrata se konečně otevřela a otroci s nůšemi vyrazili ven. Chvíli po nich jiní otroci pro vodu do kotle.

V budově zůstali jen mrtví a umírající otroci, dozorci a pár vůdců kmenů a klanů.

A nováčci.

Nezajímali se o okolí, rozestavovali se na strategických místech. Jen ti dva zjizvení seděli na zemi a něco si povídali.

Teprve teď je Gizma zaregistroval. Neměl ten den dobrou náladu. Požádal Mordechaje o maso, ale ten krčil rameny. Prý ten, kdo mu krysy lovil, zmizel.

A Gizma si na maso rychle navykl.

Proto měl špatnou náladu a hledal záminku.

„Hej, vy dva,“ houkl směrem k sedícím, „seberte nůše a vypadněte odsud. Nebo vás zpráskám, že z vás polezou kosti.“

„Polib si prdel, tlusťochu,“ odsekl mu jeden z nich.

Rozhostilo se ohromené ticho a Gizma zavrávoral. Měl záminku, ale takovou, jakou ani nečekal. Zařičel jako rozzuřený býk a vyrazil. Ani se nesnažil vytáhnout karabáč.

Ten potetovaný vstal a udělal několik kroků naproti běžícímu Gizmovi. Když byl těsně u něj, tanečním krokem se vyhnul jeho obrovským pařátům, které mu šly po krku, a prosmýkl se mu pod ramenem.

Ozval se zvuk, jako když se páře látka.

Kvasiva Gizma udělal několik kroků. Pak se jeho nohy do něčeho zamotaly a on upadl na všechny čtyři.

Tak, jak klečel, sklonil hlavu a připitoměle hledal, do čeho se to zamotal.

Bylo to růžové a byly to smyčky jeho střev.

Nik zasunul dýku zpátky do rukávu a ukázal na několik dozorců, kteří toto divadlo sledovali jako zkamenělí.

„Toho nechat, toho nechat a toho nechat,“ poručil.

Ozvalo se praskání luků ze samostřílů a dozorcům, které Nik neoznačil, začaly rozkvétat na prsou krvavé růže.

Pak Nik ukázal na Mordechaje.

„Toho taky nechte.“

Znovu výstřely a vůdcové kmenů a klanů padli k zemi.

„Tak, a teď to nejtěžší.“

Sadirovci se začali rozcházet a kontrolovat nemocné a umírající. Kapali jim do úst něco z lahviček a chvilku u nich čekali. Pak je zkontrolovali a šli k dalším.

Mezitím druhý zjizvený vstal a přišel k přeživším dozorcům.

„Jmenuji se Grigorij, ale říkejte mi Greg,“ oznámil jim. „Jsem váš nový šéf. Máte tu výsadu mi sloužit a vysvětlit, jak to vše tady chodí. A podle toho, jak vám to půjde, vás buď nechám žít, nebo vás s velkou radostí umlátím k smrti. Doufám, že jste mi rozuměli, nerad se opakuji.“

Dozorci vyděšeně kývli.

Nik mezitím kývl na jednoho z mužů. Ten okamžitě přiběhl a poklekl.

„Vyřiď Magdaleně, že první část invaze na Benetnaš je hotova. Ať okamžitě začne s druhou částí,“ poručil a otevřel bránu mezi světy. Muž zmizel v bráně.

Nik volným krokem přišel k ohromenému stojícímu Mordechajovi.

„Nepozdravíš mě?“ zeptal se ho.

Mordechaj se rozhlédl po budově.

„Bylo to nutné?“ zeptal se a ukázal na mrtvé otroky.

„Bylo.“ Nik pokrčil rameny. „Víš o nás jen ty a ti tři,“ ukázal na dozorce. „Tobě věřím a je si ohlídáme. Abychom zachránili mnohé, musíme některé obětovat. To jsou i tvoje slova, Mordechaji.“

Mordechaj vzdychl a kývl.

„Posadíme se?“ Nik si sedl na zem. „Pověz mi, co se událo nového za těch pár dní, co jsem tu nebyl.“

Mordechaj vyprávěl. Mezitím se brána otevřela a dovnitř začali vstupovat další lidé. Byli ověšeni pytli a vaky a podklesávali pod jejich tíhou. Byli ozbrojeni, ale na opascích měli i rendlíky, pily a sekery, kladiva a dláta. Pak tam bylo několik mohutných chlapíků. Ti nesli na ramenou obrovské kamenné kvádry, které však nemohly být z kamene, protože by je neunesli. Přešli ke Grigorijovi a složili svůj náklad. Teprve kovové zarachocení ukázalo, že kvádry jsou jen dřevěné napodobeniny a uvnitř jsou plné zbraní.

Greg jednomu pokynul a ukázal hlavou na stále klečícího a nic nechápajícího Gizmu. Dozorce otevřel svůj kvádr a vytáhl velký obouruční meč.

Pomalu přišel ke Gizmovi, sklonil se nad ním a potichu mu zašeptal do ucha:

„Jsem původním zaměstnáním kat a tobě se dostává velké výsady zemřít mečem. Važ si toho, takhle jsem směl stínat jenom šlechtice.“ Postavil se nad něj a rozpřáhl se.

Gizma přemýšlel, jestli je to opravdu výsada. Pak vše obklopila tma.

Nik vstal a pokynul Mordechajovi.

„Musím už jít, za chvíli se začnou vracet nosiči vody, a kdyby nás tu objevili, byli by další mrtví. Uvidíme se zítra večer.“ Lehce se Mordechajovi uklonil, vzal velký vak, který rachotil železem, a vyrazil.

Mezitím dozorci brali mrtvá těla a házeli je na hromadu před bránu. Tam, kde už byla hromada jasně svítící žravky z předchozího dne.

Na Benetnaši nastal další normální pracovní den.

Nik došel s ostatními do bažiny a zatahal za provaz. Trvalo chvíli, než se seshora ozval hlas.

„Co je?“

Nasadil si brýle a podíval se nahoru.

„Jestli okamžitě nespustíš žebřík a nepošleš výtah, utopím tě v bažině už jenom za tu neuctivou otázku. A k rumpálu hodně mužů, bude to těžké.“

Muž zavěšený na laně vytřeštil oči tak, že to bylo zřejmé i přes brýle, které měl na očích.

„Pro… Promiňte, pane Niku,“ zakoktal a jako blesk vyrazil po laně nahoru.

Po chvíli se spustil žebřík a potom sjel i výtah. Muži připevňovali svůj náklad na výtah a dali se do šplhání po žebříku.

Pak se ozvalo svištění. Někdo rychle sjížděl po laně. A před Nikem najednou stála Kay.

„Jestli mě chceš zase mlátit, upozorňuju tě, že jsem v tom nevinně,“ zvedl ruku k sebeobraně.

Stála před ním nasupená.

„Říkal jsi, že jenom proběhnete a hned se vrátíte.“

„Nešlo to. Vysvětlím ti to.“

Přišla blíž a nasála vzduch. „Tak nešlo?“ zeptala se. „Smrdíš ženskou. A ne jenom jednou.“

„Snad bys nechtěla, abych smrděl chlapem.“ Bleskurychle ji chytil za opasek a přitáhl k sobě.

Usmívala se a dívala se mu do očí.

„Povíme si to nahoře,“ lehce ho odstrčila. „Cestou dolů jsem viděla tu hromadu chlapů a někteří opravdu vypadali dobře,“ ušklíbla se a chytila se lana, po kterém předtím sjela dolů.

Sledoval ji, jak lehce šplhá nahoru.

Na tohle jsem při vybírání vojáků nepomyslel. Zamračil se a chytil se žebříku.

Nahoře si utřel pot z čela.

Pár dní a člověk si odvykne, pomyslel si.

Tunel, kterým se protáhl, byl větší, byly na něm udělány schůdky. Navíc tam bylo několik dalších. To bylo dobré. Ale tím to končilo.

Přišel doprostřed prostranství, kde stála jejich vesnička. Stály tam hloučky a bylo vidět napětí.

„Děje se něco?“ zeptal se Kay.

„Odmítli poslouchat ženskou.“

Cítil, jak rudne, a vzteky se mu začalo tmít před očima.

„Kdo?“ zeptal se.

Ukázala bradou na hlouček Sabikovců. Vykročil proti nim.

Jeden z nich se oddělil a vyšel mu naproti.

„Niku. Rozhodně ti chci říct..,“ začal.

Nik mu dal pěstí přímo do obličeje. Ozvalo se křupnutí a muž se chytil za nos.

Druhá rána na solar. Šel k zemi.

Nik do něho začal vztekle kopat. Muž ležel na zemi a kryl si obličej a břicho.

„Klacek!“ natáhl Nik ruku. V mžiku měl v ruce dlouhou hůl. Začal mlátit do ležícího těla.

Ozval se pláč, bědování a prosby o milost.

Nik se narovnal, v obličeji celý rudý.

„Každému,“ ukázal na hlouček, „padesát ran holí a pak je hoďte dolů.“

Sadirovci se vrhli na Sabikovce a začali je svazovat. Ti začali kvílet a prosit o milost.

„Dal jsem vám možnost žít jako lidi!“ řval na ně Nik zuřivě. „A čím se mi odvděčujete?! Tím, že odmítáte poslouchat moje rozkazy?! Když jsem řekl, že to má tady Kay na starosti, znamená to, že cokoliv řekne, bude, jako bych to řekl já! Když poručí, budete to dělat s radostí, i kdyby vám poručila skočit dolů!“

Sadirovci položili svázané muže na zem a připravili se.

Nik kývl. Ozvaly se první rány a první křik a řev.

Netrvalo dlouho a bylo po všem. Udýchaní Sadirovci, v rukou klacky od krve, a pod nimi Sabikovci, většinou v bezvědomí.

„Polejte je, chci, aby byli při sobě, až poletí dolů,“ rozkázal Nik.

Probrali je a začali táhnout k průrvě. Ozval se pláč a prosby o milost.

Kay poklekla před Nikem.

„Dej jim, prosím, život,“ prosila.

Nik vyčkával. Až když ho Kay chytila za nohy, zvedl ruku. Sadirovci se zastavili.

Nik vyčkával a nechával Sabikovce strachovat se o svůj život co nejdéle.

„Dám vám život,“ řekl po chvíli, „ale jen díky tomu, že se Kay za vás přimluvila. Váš život teď patří jí. A druhou šanci nedostanete.“

Sadirovci se sehnuli a začali rozvazovat provazy Sabikovcům.

„A teď do práce,“ zamračil se Nik. „Pokud má někdo pocit, že nemůže pracovat, protože ho bolí záda od ran, může rovnou skočit dolů.“

Nikdo neskočil.

„Zahrála jsem to dobře?“ zeptala se Kay.

Nik seděl v chatrči a přemýšlel. Kay stála nad ním.

„Asi ano. Teď mají pocit, že ti vděčí za život.“

„Opravdu bys je tam hodil, kdybych neprosila?“

„Hodil. Dokonce lituji, že jsem to neudělal. Teď si budou myslet, že jsem slaboch.“

„To je snad legrace...“

„Není. Musí se mě bát víc než nepřítele,“ vzdychl. „Můj přítel Drakul, když se stal knížetem, vydal rozkaz, že v každé vesnici bude kůl a na něm někdo napíchnutý. Aby věděli, že s ním není legrace.“

Zakroutila hlavou. „V tom případě nechci být tady královnou.“

„Ani já už nechtěl být králem. Ale nemám na vybranou. Všimla sis, jak Sadirovci poslouchají? Nemusím ani mluvit a vědí, co chci. Je vidět, že Vzteklý Pes je muž na svém místě. Nechám pro jistotu zarazit kůl uprostřed vesnice. Abychom se později nezdržovali.“

Vzdychla a dívala se stranou.

„Proč ses vrátil sám?“ zeptala se.

„Chtěli zůstat. Matěj dostal rybářskou loď a loví ryby. Ostatní jsou na tom podobně. Žerou a válí se.“

„Vezmeš mě k vám?“ podívala se mu do očí.

„Určitě. Až osvobodíme ostatní světy, budeme volně cestovat a radovat se. Třeba se nám podaří znovu zachránit i jiné světy, které už Mraziví zničili.“

„Myslíš Sabik?“

„Třeba.“

Přemýšlela.

„To by bylo krásné,“ řekla potom. „Tak co budeme dělat teď?“ zeptala se s nadějí.

„Teď?“ dělal, že nepostřehl její úmysl. „Teď musím někde sehnat dobrého kuchaře. Na Sadiře jsem si uvědomil, jak moc mi chybí dobré jídlo.“ Zvedl hlavu a viděl úžas a zlost v jejích očích. Pobaveně se pousmál. „Ale právě teď tu mám práci důležitější než všechno jídlo na světě.“ Dokončil větu a vykročil k ní.

* * *

Markus Romanus byl k smrti nešťastný. Trpěl velkým hladem a úpornými průjmy. Celý svůj život vnímal jako nespravedlnost. Jeho předkové byli slavní kuchaři na planetě, která se jmenoval Grassias. Dělali kuchaře vládcům a knížatům. A on měl v této linii pokračovat.

Pak ale Mraziví vtrhli na jeho krásnou zemi a zničili ji. Jeho, jako mnoho ostatních, vzali do zajetí.

Stal se obyčejným kuchařem. Tedy, ne obyčejným, ale jedním z těch lepších, co mohli posluhovat Mrazivým.

Jeho duše trpěla, protože musel připravovat vynikající jídla z těch nejdostupnějších a nejobyčejnějších surovin a vděku se nedočkal, jen bití a ponižování. Dávno zjistil, že Mraziví nemají onu vytříbenou chuť. Maso jedli nejraději syrové a nekořeněné a ostatní jídlo také tak. Tak jen otráveně servíroval kejdy pomalu bez úpravy.

Přesto byl několikrát zbit. Po posledním bití měl několik zlomených kostí, a tak ho ostatní z kmene donesli do nemocnice. To bylo na planetě Zavijavě, domovské planetě Mrazivých.

V nemocnici se měl lépe, doktor dostával od kmene nějaké potraviny, tak měl protekci.

S doktorem se dobře povídalo, byl zvídavý a rád se mu chlubil svým uměním. Když ho ale skoro uzdraveného propustil, štěstí se k němu obrátilo zády. Omylem ho zařadili do transportu na Benetnaš.

Zkusil všechno možné, aby se zachránil, ale bylo to marné. Když nabízel služby dozorcům na Benetnaši, jejich šéf se mu vysmál.

Tak se stal sběračem hub. Z polévky dostával úporné průjmy a samozřejmě nikdy nenasbíral tolik, aby se dokázal najíst.

Ztrácel sílu a ani pomoc od jeho zde slabě zastoupeného kmene ho nedokázala zachránit.

Poslední kapka byla, když mu nějaký jiný sběrač poradil, že nejlepší houby rostou v bažinách. Tehdy měl opravdu štěstí. Našel pěknou houbu hned na okraji bažiny. A kousek od ní další. A pak další.

Jak ty houby sbíral, neuvědomil si, že v bažině zabloudil. Najednou měl plnou nůši hub, ale nemohl najít cestu zpět.

Tehdy si sedl do mechu a proklínaje svůj osud se usedavě rozplakal. Žaludek se mu svíral hlady a děsil se pomyšlení, co se stane, až nastane noc.

Jak tak plakal, hlavu v dlaních, měl najednou pocit, že ucítil jahody. Vůně to byla tak intenzivní, že se mu až zamotala hlava.

Rychle zvedl hlavu, aby zjistil, odkud ta vůně přichází. A tehdy se mu zatočila hlava podruhé.

Před ním, asi metr a půl, seděl v mechu muž a v klidu, jako by se nechumelilo, pojídal jahody v něčem, co vonělo a vypadalo jako med.

Markus Romanus chvilku mrkal, aby se ujistil, že to není sen. Avšak síla vůně i věrnost obrazu naznačovaly, že to sen být nemůže.

Chtěl něco říct, ale ústa plná slin vydala jen nesouvislý sten. Muž se zarazil, pohlédl na Markuse a pak mu misku s jahodami a medem nabídl.

Markus vzal opatrně misku do rukou, pak podezřívavě na muže pohlédl. Ten se usmál a kývl.

Opatrně, nejistě vzal Markus jahodu mezi prsty. Chvilku bojoval s pomyšlením si ji narvat hned do pusy, ale pak se přemohl a lehce ji omočil v medu. Pomalu si ukousl a nechával tu rozkoš rozplývat na jazyku.

Cítil, jak všechny smysly pracují, jak chuťové buňky praskají od dlouhé abstinence, a po celém těle se mu rozléval pocit slasti, jaký snad ještě nezažil.

Nevěděl, jak dlouho tak seděl. Pak se neudržel a narval si zbytek jahody do pusy. Rychle strčil ruku do misky a cpal se zbývajícími jahodami. Pak znovu a znovu nabíral med a tlačil ho do sebe, zuřivě se zakusuje do vlastní ruky. Potom ponořil celý obličej do misky, sál tu nádhernou vůni a jazykem se snažil dostat i do těch nejvzdálenějších zákoutí, kde zbývala alespoň troška medu. Nakonec se mu z přemíry jídla a chuti zamotala hlava a omdlel.

Probudila ho voda v obličeji. Zamával rukou a začal prskat. Nakonec se posadil a vytíral si vodu z očí.

Muž, který ho polil, si sedl zase naproti. Markus se snažil zorientovat. Pak si vzpomněl na jahody a muže, který mu je dal.

„Kdo? Kdo k čertu jsi?“ zeptal se, zatímco si muže prohlížel.

„Říkají mi Nik,“ utřel si Nik lehce ruce. „A ty jsi Markus Romanus, jeden z nejlepších kuchařů, co tenhle svět, vlastně, co tyhle světy poznaly.“

Markus Romanus se podíval Nikovi pátravě do tváře.

„Jak to víš?“ zeptal se.

„Prostě to vím.“ Nik si poposedl. „Hele. Čas mě tlačí. Za chvíli se začne stmívat a mě čeká dlouhá cesta. Dám ti proto jasný návrh a jasnou nabídku. Ty řekni buď ano, anebo ne. Jenom tě upozorňuji, že druhou šanci nedostaneš.“ Odmlčel se. „Jsi připraven na tu otázku?“

Markus Romanus kývl.

„Chceš mě následovat tam, kde rostou takovéto jahody, kde je dostatek jídla, kde si můžeš vybírat, co sníš a kolik toho sníš? Pokud ano, staneš se mým otrokem, budeš mě poslouchat na slovo a nebudeš nikdy reptat. Budeš mi připravovat nejlepší jídla, co budeš umět. A upozorňuju tě, že můj jazýček už chutnal věci, které se nosí jen na vybrané královské tabule. Pokloň se mi a já tě vyvedu z tohohle pekla. Ale tam, kam tě odvedu, odtud cesta zpátky nevede.“

Markus Romanus se zamyslel. Pak se sklonil a políbil Nikovi lem jeho šatů. Z čerstvé a vyprané látky zřetelně cítil vůni lučních květin, slabou vůni ženy a kouř z ohniště. V tu chvíli poznal, že černá můra jeho života končí.

Když zvedl uslzené oči k Nikovi, uviděl, že ten se mírně usmívá. V natažené ruce držel něco přímo u jeho obličeje. Markus Romanus opatrně nasál vzduch, aby poznal, co to je. Ucítil zvláštní vůni a zatočila se mu hlava.

Podruhé ten den omdlel.

Nik si nasadil brýle a zamával na někoho v mlze. Za chvíli se vynořilo několik mužů a odneslo Markuse. Když odešli, zůstala jen Kay a Nik.

„Bylo to nutné? Celá ta maškaráda..,“ zeptala se Kay.

„Ale no tak, dopřej mi trošku divadla.“ Nik se sklonil pro Markusovu nůši plnou hub. „Tohle tady nenechám.“ Hodil si nůši na ramena a podíval se na luk na Kayiných zádech. „Nechceš střelit pár krys?“

„Ty chceš jíst zase krysy?“

Trošku pokrčil rameny. „Mají jemné maso. Jemnější než králičí. Nebo to, co nahoře běhá a vypadá jako králík. A hlavně, někomu jsem to slíbil. A sliby se mají plnit.“

Kay sundala luk a přiložila šíp.

„Kolik? Jednu, dvě, nebo pět?“ zeptala se.

„Všechny,“ usmál se Nik.

3

Uplynulo pár dní.

Velkokníže Grigorij Něvský zkušeně zapráskal bičem na poslední otroky, kteří vybíhali z brány. Počkal, až vyběhne poslední, pokynul dozorcům a ti bránu zavřeli. Pak se zamračeně otočil.

„Niku,“ usmál se na postavu, která se objevila za ním, „kde jsi byl tak dlouho?“

„Práce. Moc práce.“

„No, nevím, jestli se s tím Magdalena spokojí.“

„Byla tu?“

„Několikrát,“ pokývl velkokníže hlavou. „Bere si nemocné a zraněné. Proto zavíráme bránu.“

„Takže ji tu uvidím?“

„Ne. Dneska nepřijde. Ale bránu zavíráme pokaždé, aby to otrokům nebylo divné. Nechala ti tu nějaké dopisy.“

„Dopisy?“

„Jo.“ Velkokníže se vydal dozadu, kde odhrnul nůši s houbami a sáhl do mezery mezi kameny. Vytáhl pár dopisů a podal je Nikovi.

„Jsou nějaké jiné zprávy ze Sadiry?“

„Jsou.“ Grigorij se posadil na hromadu hadrů a pokynul rukou Nikovi. Pak sáhl pod sebe a vytáhl láhev.

„Myskin. Prý ho rád piješ.“ Vytáhl špunt a podal láhev Nikovi.

Nik hmátl instinktivně po láhvi. „To jo. Kdo to poslal?“

„Vzteklý Pes.“ Počkal, až se Nik napije, a natáhl ruku. „Ptal ses, co je nového? Tak nové je to, že Mraziví zase zaútočili na Sadiru.“

„Nekecej!“ trhl sebou Nik. „A jak to dopadlo?“

„No, vyhráli jsme. Jinak bychom se to nedozvěděli. Pět set Seleleků vyrazilo s obrovským beranidlem z mezihvězdné brány a úplně lehce prorazilo ty obranné brány, co jsou na Sadiře. Naštěstí Loki nechal kdysi udělat pojistku, že když budou všechny tři brány otevřené, sesype se seshora hromada kamení. Tak to zabránilo nejhoršímu. Ale přesto Selelekové pobili posádku u bran a až posily se Vzteklým Psem je přemohly.“

„Pět set. To je dost málo na obsazení Sadiry.“

„Nešlo jim o obsazení. Byla to jen výzvědná skupina. Měli zjistit, jak to tam vypadá, a vrátit se. Mezi zasypanými bylo několik Mrazivých a také dva otroci, s největší pravděpodobností čarodějové, kteří měli otevřít bránu na zpáteční cestu.“

Nik mlčel a přemýšlel.

„Proč nás nenechají na pokoji?“ zeptal se nakonec. „Kde se v nich bere ta nenávist a touha nás vyhladit? Udělali jim snad původní lidé něco zlého? Nebo je to jen touha ovládnout vesmír?“

„Nevím.“ Velkokníže se napil a podal láhev Nikovi.

„Každý jiný by to po tolika porážkách vzdal, a oni ne.“

„Už vědí, že Sadirovce není možné zabít normálně. Rovnou jim sekají hlavy.“

„To není dobrá zpráva. Znají naše slabiny, a my jejich ne.“

„Třeba nemají žádnou slabou stránku.“

„Musí mít. Musíme najít nějakou jejich slabinu. Něco, co by zvrátilo misky vah na naši stranu.“ Nik držel láhev a sledoval hladinu kořalky v ní. „Přemýšlej, Grigoriji.“

Greg vypadal, že přemýšlí. Když to trvalo dlouho, pokrčil rameny. „No, Sadiru zatím udržíme. A o Benetnaši snad nevědí.“

Nik se napil. „Až sem přijde někdo ze Sadiry, tak dej vzkázat Lokimu, ať vytvoří labyrint. Se slepými uličkami a pastmi. On už bude vědět jak. Tři brány jsou nedostačující. To už mu snad došlo. A Magdě a ostatním vzkaž, ať zkusí vyčistit Chort a Sabik.“