Jiří Posselt

ILMERIKOVA HVĚZDA

Díl I.

Tajemní spolužáci

© Jiří Posselt 2006, 2022

cover © Vladimír Kučera 2022

ISBN 978-80-87901-33-5

1. kapitola
Ten kluk není normální!

Klára se jako svázaná sunula po známé cestě směrem ke škole a myslela na to, co ji asi čeká. Jejich třídu spojili s áčkem a ještě ke všemu dostali jako třídní úplně novou učitelku. Kdo ví, jaká bude. A jak se asi sžijí s áčáky? Do konce června to pro ně byli nesmiřitelní rivalové, a najednou se z nich má stát jedna parta. Copak holky, ty zná z těláku, ty vcelku ujdou. Ale áčácký kluci? Bože, v jedný třídě se Skřivánkem! Jako by nestačil Slavíček. Aspoň že ten nemožnej Kruliš vypadl! Ale na druhou stranu, kdyby se neodstěhoval, nespojili by je. Co je lepší? Proč zrovna letos musí nastupovat o čtrnáct dní dýl? Co je jí platné, že se ulila a že je opálená jako ašant. Dala by nevímco za to, kdyby už měla to otrkávání za sebou.

Zastavila a zahleděla se do jetele, který si v trávě vedle chodníku vybojoval malý flíček. Dnes by se jí nějaký ten čtyřlístek hodil, napadlo ji. Věřila, že by mohl její opožděný nástup do školy náramně zjednodušit.

„To nemá cenu,“ procedila rozmrzele mezi zuby, když žádný neviděla. „Kdyby tu byl táta, určitě by jich už měl plnou hrst.“

Klára mrkla na hodinky a rychle vyrazila dál.

A co Verča? Neviděly se přes deset týdnů! Celé prázdniny se jenom míjely. Ani si kloudně nezavolaly. Měla jí poslat alespoň SMS a poprosit ji, aby na ni počkala. Jenže přijeli v noci, mobil byl vybitý a ráno měla fofr.

Před školou bylo pusto a prázdno. „Blbej jetel,“ zamumlala Klára rozmrzele a vstoupila do šaten.

„No konečně! Už jsem myslela, že nepřijdeš!“ vítal ji známý hlas.

„Čau, Verčo! Ty tady na mě čekáš? To je skvělý! Vůbec by se mi nahoru do třídy samotný nechtělo. Tak co? Jaký to je?“

„Ta nová učitelka vypadá rozumně. Holky znáš a kluci - co ti budu vyprávět - hrůza! Myslím, že k nám áčáci zatáhli nějakou infekci. No, uvidíš sama. Teď pojď!“

Ve třídě se hned ocitly uprostřed chumlu.

„Čau, Kláro!“ volaly holky ze všech stran bez ohledu na příslušnost k bývalým třídám.

„Ahoj, holky!“

„A jsme kompletní!“ ozvalo se z houfu děvčat. Kláře se ulevilo. Nejspíš se strachovala úplně zbytečně. Sžívání obou tříd nebude patrně zdaleka tak hrozné, jak se bála.

Jenže hned nato uslyšela větu, která ji málem omráčila: „Víš, že sedíš sama? Jsi lichá.“

Klára nepostřehla, kdo jí tu pohromu sdělil, ale podle zlomyslnosti, s jakou zazněla, by si tipla, že Bára. Očima plnýma výčitek vyhledala Veroniku. Je možné, že by ji její nejlepší kamarádka zradila?

Verča však měla naprosto čisté svědomí. „Snad si nemyslíš, že je to moje vina?“ bránila se. „Volné místo vedle mě se mi dařilo udržet pouze do první angliny. Pak ale zasáhla Prášilová a nařídila, aby na tvou židli dosedl Slavíček. Ten exot mě oblažuje už rovných pět dní.“

Než Klára stačila jakkoli zareagovat, zazvonilo, a tak se přesunula na své místo. Než sedět se Slavíčkem, to bude v lavici radši sama.

Jen dosedla, otevřely se dveře a do učebny pružně vkročila jejich nová třídní a angličtinářka v jedné osobě. K velkému překvapení všech přítomných však nebyla sama. Následoval ji chlapec, jehož příjemný vzhled všechny upoutal.

„Tak, a mám po soukromí,“ blesklo Kláře hlavou, když ho spatřila.

„Představuji vám vašeho nového spolužáka,“ přerušil nastalé ticho hlas paní učitelky Prášilové. „Jmenuje se Bořek Říha a přistěhoval se s otcem do Skalice. Bořku, tohle jsou ode dneška tví noví kamarádi. Sami se mezi sebou teprve sžívají, takže bys to mohl mít trochu jednodušší. Uvidíme.“

Paní učitelka Prášilová se rozhlédla po třídě: „Místo na výběr nemáš. Musíš si sednout tamhle…, tamhle ke Kláře. My se taky ještě neznáme, viď? Vítej ve škole, Klárko! Prý ti jdou jazyky samy. Je to pravda?“ Obě se na sebe usmály. Učitelka mile, Klára rozpačitě.

Zatím se Bořek pružným krokem přesouval k ní do lavice. Než dosedl, zaujala paní Prášilová místo za učitelským stolem.

„Let’s go on with our lesson,“ přešla učitelka do angličtiny.

Všechny žáky její angličtina ihned vyburcovala k pozornosti. Jenom Klára se nedokázala vůbec soustředit. Pošilhávala po svém novém sousedu a snažila se smířit se svým osudem. „Snad bude aspoň inteligentní,“ říkala si. „Rozhodně nevypadá na to, že by mě terorizoval jako Kruliš. Díky bohu, že se ten pitomec v létě odstěhoval! Rozsazování žáků ve škole je vlastně týrání dětí. Jestlipak si to ta individua před tabulí vůbec uvědomují?“

Z jejích úvah ji vytrhla nebezpečná blízkost paní Prášilové: „Tys někdy pobýval v nějaké anglicky mluvící zemi?“

„Ne. No, vlastně ano. Tedy…,“ koktal ze sebe její nový soused.

„Tak pobýval nebo nepobýval? Reaguješ výborně. Skoro bych si myslila, že musíš být Američan.“

„Pravda. Byli jsme s otcem nějaký čas ve Státech.“

„Where in America did you stay?“ pokračovala paní Prášilová.

„We spent most of our stay in a small town in the Mojave Desert. My father, as a scientist, had gotten an interesting…,“ odpovídal Bořek.

Klára se nesnažila porozumět, napadlo ji jen, že Bořek mluví američtinou, za kterou by se nemusel stydět ani Old Shatterhand. Zazvonilo.

„My dva spolu budeme určitě dobře vycházet, Bořku,“ poznamenala na základě průběhu hodiny paní Prášilová. Pak se podívala na Kláru a dodala: „Ale od tebe jsem toho dneska moc neslyšela, Klárko, doufám, že se to zlepší.“

O přestávce se Bořek vzdálil z lavice a kolem Kláry se okamžitě nakupily holky. Otázky a komentáře se jen hrnuly.

„Tak co mu říkáš?“ zapištěla netrpělivě Helena.

„Je úžasnej! Ty se tak máš!“ vydechla zasněně Kristýna. A hned na oko zdrceně doplnila: „A já musím sedět vedle Milana.“

Verča si do Kristýny rýpla: „Hele, do teďka jí to nevadilo a najednou bude závidět. Jen to Kláře přej, víš přece, co si loni vytrpěla s Krulišem!“

„Holky, ten ale válel! Tak Kláro, řekni už něco!“ dožadoval se hlas z davu Klářina názoru.

„No, blbej nejspíš nebude,“ ozvala se konečně i Klára, „ale že bych měla důvod k nějaké oslavě, o tom teda zatím nic nevím.“

I v ostatních hodinách osvědčoval jejich nový spolužák nadprůměrnou bystrost.

„Co se tady chce ten kluk naučit, to teda nechápu,“ shrnula Klára ve frontě na oběd své půldenní zkušenosti se svým sousedem. Ačkoliv s ním sama zatím pořádně nepromluvila, musela si přiznat, že ji zaujal.

Přesto však u stolu neprobíraly pouze Bořka. Řeč se brzy stočila na prázdniny. Kdo kde byl a tak. Po takovém požvaněníčku se Kláře vážně stýskalo. Být zase ve společnosti kamarádek a moci si s nimi poklábosit! Prázdniny jsou bezva, ale škola není vážně o nic horší. Teda samozřejmě až na vyučování!

„Podívej!“ šťouchla náhle do Kláry Verča a ukázala směrem k vedlejšímu stolu.

K Bořkovi, který se skláněl nad talířem zelňačky, přistoupil Skřivánek, vyspělý propadlík, postrach Lišťan a přilehlého okolí.

„Hele, Ajnštajn, chceš pomoct s trávením?“ zeptal se Skřivánek Bořka, a aniž by čekal na odpověď, plivl mu do talíře. „Ptyalin štěpí škrob, víš to?“ Čert ví, odkud to věděl. Než se odlepil z místa, dodal na vysvětlenou: „Pamatuj si, Ajnštajn, že šprty, co lezou kantorům do prdele, tady trpět nebudeme. Takže se zítra začni laskavě ovládat! Jasný?“

Slavíček, který stál hned vedle, vyprskl smíchy: „To se povedlo, co?“ Oba se otočili a chtěli se s pocitem vítězství vzdálit. Avšak cestu jim zastoupila jejich třídní učitelka.

„Skřivánku, máš smůlu. Všechno jsem viděla i slyšela. To jsi poněkud přehnal, nemyslíš? Nejprve se Bořkovi omluvíš, a pak mě budeš následovat do ředitelny. Škola sotva začala a ty už máš na kontě tolik přestupků, co ostatní nestačí vyvést za celou školní docházku. Tak dělej. Chci slyšet tu omluvu!“

„To není třeba, paní učitelko,“ ozval se Bořek. „Mně to vážně nevadí. Polévku vrátím a vezmu si druhé jídlo.“

„Jen ať se omluví,“ trvala na svém paní Prášilová.

Skřivánek realisticky zhodnotil svou situaci. „Promiň,“ zasyčel neochotně. Poté vyrazil za třídní. Bořek si v klidu došel pro rýži s ledvinkami a nerušeně pokračoval v načatém obědě.

„Holky, viděly jste to?“ zeptala se Monika vyjeveně a otevřela pusu jako kapr.

„Von tomu hajzlovi vážně nic neřekl. To bude pěknej posera!“ zvolala Hana pohoršeně.

„To mě teda, podržte! Tak nemohoucně zase nevypadá, že by si musel dát všechno líbit. Nebo je to takovej kliďas?“ ozvala se znovu Monika.

Klára žvýkala sousto a přimhouřenýma očima pozorovala obědvajícího Bořka. „Uvidíme,“ pronesla zamyšleně.

Klára s Veronikou na Bořka znovu narazily v šatně. Seděl na lavičce a hrál si s mobilem.

Z hloučku obouvajících se děvčat na něho se zájmem pokukovalo několik párů očí.

„Nepůjdeš s námi v polední pauze na město?“ odvážila se ho oslovit Kristýna.

„Ani ne, mám tu nějakou práci,“ zavrčel Bořek nepřítomně.

„Práci?“ ptaly se Monika s Kristýnou nechápavě. Vysvětlení se však nedočkaly, a tak nečekaly a odešly.

„Chce se ti na město?“ mrkla Veronika na Kláru spiklenecky. „Mně ani ne. Počkala bych přes poledne tady.“

„Byla bych pro,“ pochopila Klára a uvelebila se na lavici vedle Verči.

Netrvalo to dlouho a přišoural se Skřivánek.

„Ajnštajn, jestli si myslíš, že kvůli tobě budu trpět, tak teda nebudu. To si piš!“ řekl směrem, kde seděl Bořek. Na víc neměl náladu. Nejspíš neslyšel v ředitelně nic povzbuzujícího. Otočil se k Bořkovi zády, shýbl se a začal se obouvat.

Vtom udeřilo děvčatům na chřípí něco úděsného. U Skřivánka i Slavíčka to sice nebylo nic neobvyklého, neboť pouštěli větry, kde je napadlo, a ještě se tomu přihlouple smáli. Ale to, co děvčata cítila nyní, snad nebyly jen střevní plyny. Už proto ne, že nic neslyšely. Obvykle si totiž oba sígři na zvukové efekty potrpěli a snažili se je provést co nejdokonaleji. Teď se ovšem Skřivánkovi muselo přihodit něco mnohem strašnějšího. Obě dívky honem zatajily dech, neboť nechtěly riskovat, že jim ten smrad roztrhne plíce. Pohlédly na Bořka. Ten seděl na lavičce a nevypadal nijak překvapeně. Je možné, že nic necítí?

Děvčata na sebe pohlédla a očima se domluvila, že se přesunou ven na čerstvý vzduch.

Východ z šatny jim ale zatarasil Slavíček. Zasekl se ve vchodu šatní klece, zkoumavě natáhl vzduch a s odporem vyhrkl: „Skřivan, to ses posral ty, nebo ten Ajnštajn?“

Skřivánek se otočil. Jeho tvář byla celá rudá. Věděl sice, že s tím zápachem nemá vůbec nic společného, ale až moc dobře si uvědomoval, že se ten odér nachází příliš blízko u něho, než aby mohl svou pravdu obhajovat nahlas. Nenapadla ho vhodná odpověď. Slavíček se naklonil ke Skřivánkovi.

„No jasně, jsi to ty. Dobrý!“

Znělo to uznale. Nato se začal Slavíček lámat smíchy. Ale jen do té doby, než zjistil, že se to táhne i za ním. Jakmile totiž odskočil ze šatny vstříc novým příchozím, aby jim zvěstoval, co se Skřivánkovi přihodilo, zaznamenal, že je na tom stejně jako jeho povedený kamarád. „Kde se tu ten puch, proboha, vzal?“ polekal se Slavíček a zrudl stejně jako jeho kumpán. „Co teď?“ kmitlo mu hlavou. Bleskově dospěl k závěru, že bude nejlépe, když se stáhne zpátky ke Skřivánkovi a schová se za jeho smrad. Doufal, že takhle ostatní nezjistí, že páchne stejně jako on.

Jenže nestačil svůj záměr uskutečnit. Děvče, které stálo nejblíže, se na něho zle obořilo: „Teda Slavíček, to už přeháníš! Uvědom si, že tu nejsi sám!“

Slavíček nestačil ani nabrat dech a už si všiml paní učitelky Zubíčkové, kterou sem přilákal vzniklý rozruch. Všichni ji slyšeli říkat: „Tak co se to tu zase děje? Aha, opět známé firmy!“

„Paní učitelko, Slavíček se…, ehm, Slavíček páchne.“

A když se paní učitelka nadechla, aby mohla reagovat, rezignovala a její tón se značně zmírnil: „Děti, to se přece může přihodit každému. Chlapče, běž se domů rychle převléknout, ať nezmeškáš odpolední vyučování.“

Slavíček beze slova vyrazil. Skřivánek hbitě vyskočil a jako myška se protáhl východem ze šatní klece s úmyslem svého spolužáka dohnat.

Když míjel paní Zubíčkovou, zaslechl udivené: „Skřivánku, ty taky?“

Zpráva o jejich příhodě byla rychlejší nežli oni. Na školním dvoře se už vše vědělo. Oba syčáky provázela kromě veselého smíchu žactva i mračna much, jež se na oba chlapce slétla a nadšeně je obletovala.

Kdosi za nimi posměšně pokřikoval: „Á, našim ptáčkům vypověděly kloaky službu!“

A někdo jiný ještě doplnil: „Nedivte se, ptáci to přeci nemají pod kontrolou!“

Tak a všelijak podobně se to za nimi ozývalo, dokud spolu s vděčnými mouchami docela nezmizeli z dohledu.

Bořek se v té vřavě někam vytratil. Veronika s Klárou se protlačily na dvůr a stouply si stranou davu. „Myslíš, že v tom má prsty ten novej?“ ptala se Verča.

„Určitě! Víš přeci, že mluvil o nějaké práci,“ ujišťovala kamarádku Klára.

„Jak by to ale provedl? Do jídla jim nic přimíchat nemohl. Skřivánek byl už přece dávno po jídle, když mu plivl do polívky.“

„Nevím, ale nikdo mi nenamluví, že v tom nejede,“ trvala na svém Klára.

„Asi máš pravdu,“ přitakala Veronika. „Hm, ale stejně by mě moc zajímalo, jak to mohl udělat,“ pokračovala, když Klára nic neříkala. A protože Klára stále mlčela, dodala: „Posera to tedy nejspíš nebude, nemyslíš?“

„Vypadá to, že ne,“ řekla Klára, popadla Veroniku pod paží a vedla ji zpět ke škole, aby nezmeškaly opakování o trávicí soustavě slimáka.

Druhý den ráno Klára z šatny nespěchala. Zamyšleně se posadila na starou, žákovskými výtvory ozdobenou lavici, a opřela se o drátěnou mříž. Chvilka samoty v přítmí neútulné klece jí teď přišla vhod. Scéna, které byla před chviličkou svědkem, jí nedopřála minutku klidu. Slyšela správně? Jak je jen možné, že…

Z úvah ji náhle vytrhl velmi nepříjemný náraz. Konec lavičky, na němž do té chvíle poklidně seděla, se zčista jasna prudce vymrštil jako nějaká pružina a vrhl Kláru do vzduchu.

Když po zlomku vteřiny opět dopadla na tvrdé dřevo, polekaně vyskočila a celá bez sebe zaklela: „Ježíšmarjá, co je zas tohle?“

Hurónský smích, který se hned nato ozval, ji nenechal na pochybách. Takhle se směje jen Hubert! Spolužák Hubert Míček. Tedy po pravdě řečeno spíš pořádný medicinbal.

Hubert byl skutečně těžká váha. Ve svých čtrnácti letech se stačil projíst snad k rovnému metráku. Komu by se podařilo spatřit tohle stvoření bez kusu žvance v ruce či v ústech, by zasloužil titul ‚Pozorovatel roku‘. Ten hoch se totiž cpal bez nadsázky ustavičně. Hubertovy tlusté prsty průběžně zásobovaly jeho trávicí trakt kilogramy pamlsků. I nyní, když se královsky bavil důsledky dopadu svého kolosálního těla na chatrnou lavičku, prskal daleko do okolí drobečky jakéhosi pečiva.

„Fuj, jsi horší než Niagara, Huberte. Kroť se trochu!“ Při vyslovení přezdívky starého zeměpisáře se Klárka podívala na hodinky. „Za tři minuty zvoní a Verča nikde!“ zanaříkala pro sebe.

„Hele, ty citlivko, měla bys máknout, jinak na tebe zbude místo přímo pod vodopádem!“

„Totéž platí i pro tebe!“ odbyla Klára rázně Hubertovu poznámku, aniž by se za vzdalujícím se spolužákem ohlédla. Na Hubíka a jeho řeči neměla náladu, ačkoliv musela uznat, že má pravdu. Jestli se ještě chvíli zdrží, bude si muset nejspíš skutečně sednout do první lavice přímo před učitelský stůl, což při hodinách učitele Skály vážně není výhra. Tento sympatický, velmi moudrý a vzdělaný muž produkoval totiž nadměrné množství slin, které v průběhu výkladu divoce opouštěly jeho ústa a dopadaly v lepším případě na pomůcky přítomných žáků, v horším na jejich obličeje.

„Ahoooj!“ zakřičela radostně Verča a vřítila se do vyprázdněné šatny. Nápis No problem, který oranžově zářil z jejího trička, přesně vystihoval dívčinu povahu. Stálý úsměv, vždy dobrá nálada a ignorování veškerých problémů. Její optimismus byl obvykle nakažlivý, ale dnes byla Klára přespříliš zadumaná.

„Víš, koho jsem teď viděla?“ zeptala se rozverně Verča. „Bořka! Kráčel v doprovodu nějakejch lidí směrem na Janovice. Máme smůlu, dnes si ho asi neoťukneme. Patrně návštěvu školy neplánuje!“ hihňala se. Když Klára na její oznámení nereagovala, zarazila se a pokračovala nejistě: „Co je s tebou, prosím tě? Snad tě to nesebralo?“

„Verčo, tobě to není podezřelý? Já, abych se přiznala…“

„Za 53 sekund zvoní,“ podotkla Veronika.

„Bude ti moc vadit, když se na zemák malinko zpozdíme?“

„Mně a vadit? Naopak! Temný šum Niagary klidně oželím. Tak povídej, co ti leží na srdci?“

„No přeci Bořek, to je jasný. Šla jsem s ním do školy.“

„Ale, ale, to je rychlost,“ zažertovala Verča.

„Náhodou jsme se potkali u pekárny…“

„Tak náhodou, jo?“ zazněl Verčin pronikavý hlas snad celým suterénem.

„Nech toho, Veru, prosím. O to teď přece vůbec nejde,“ pronesla trošku podrážděně Klára. „Na křižovatce U Zelenky zastavilo italský auto. Ital stáhnul okýnko a poněkud komickou, nicméně suverénní angličtinou zahalekal, jestli jako nevíme, kde je tady židovskej hřbitov. Po včerejší anglině jsem usoudila, že bude lepší, když nechám mluvit Bořka. Ale on…“

„Neumí anglicky, že ne? Má našprtanejch jenom pár vět o tom, jak pobýval s tátou v Americe, že jo?“ vpadla jí do vyprávění Verča.

„To ne, Veru,“ odvětila Klára tajemně.

„Tak co?“ zeptala se Veronika hlasem, který už prozrazoval zralou zvědavost.

„On mluvil italsky!!!“

„Fakt, jo? Hmm, je dobrej, asi má talent na jazyky, chlapec. Nejspíš mu to do kebule leze rychlejc než nám, no,“ smála se na celé kolo Veronika. „Tohle tě tak vzalo? Nad tímhle tady medituješ?“ ptala se teď trochu zklamaně.

„No, dobře, třeba na tom skutečně není nic zvláštního. Ale není toho za dva dny přeci jen trochu moc? Nejdřív jeho dokonalá angličtina, pak ten šílený puch v šatně a teď ještě italština?“

„Hmm, něco na tom asi je, Kláro,“ zamyslela se Veronika. Nakonec ale jen cukla ramenem a prohlásila: „No bóže! To je toho. Mluví anglicky a italsky. S tím smradem ale nemá nic společného. To by bylo přece jen příliš, nemyslíš?“

„Má, Veru, má s tím hodně společnýho. To byla jasná pomsta za…“

„Bacha, mlč, náš hrdina se blíží!“ upozornila nenápadně Veronika na přicházejícího Bořka. Jeho tempo nenaznačovalo ani v nejmenším, že vyučování běží již celých pět minut. Na dálku vyzařoval absolutní klid, v jeho tmavě hnědých očích bylo cosi fascinujícího, podmanivého, tajemného, cosi neznámého. A v Klářině nitru se probouzela obrovská zvědavost, snad dokonce i touha za oponu toho tajemství proniknout, touha poznat toho prazvláštního kluka blíž!

„Dobré ráno vespolek! Já myslel, že jdu pozdě, ale vy, jak vidím, taky zrovna na vyučování nespěcháte! Zvonilo už přece, nebo ne?“

Místo očekávané odpovědi byl Bořek uzemněn Verčinou poznámkou: „Tak copak sis vysloužil za průvodcovskou službičku? Ať jsi dostal cokoliv, chtěla bych polovinu!“ Verča se chtěla Bořkovi představit jako přebornice v oboru škádlení.

Jenže Bořek byl pohotový. Roztáhl ústa do širokého úsměvu a klidně odvětil: „Jak je vidno, můj krátký ranní výlet na hřbitov je záležitostí veřejně známou! Musím tě ale, Verčo, zklamat, žádnou odměnu jsem za svou službu nedostal. Naopak! Dal jsem těm chudákům desetikorunu, protože neměli drobné do parkovacího automatu. Takže, pokud na své polovině trváš, můžeš mi dát pět korun.“ Pak se otočil ke Kláře a pokračoval: „A tobě se, Kláro, omlouvám za svůj útěk. Věř mi, že jsem jen nerad přerušil naši příjemnou konverzaci.“

Veronika nečekala, až si Klára s Bořkem povyměňují svoje zdvořilosti a hlasitě se smála: „Vzdávám se své poloviny v tvůj prospěch. Abys neřekl, že jsem hamoun!“

Klára rovněž vycenila své bílé zuby. Neřekla však nic. Nic vtipného ji totiž nenapadalo.

„Co kdybychom se pozvolna přesunuli do učebny zeměpisu?“ navrhl Bořivoj.

„No jo, tak jdeme!“ utrousila Klára. Na víc se nezmohla.

Opožděná trojice se vydala vstříc druhému patru staré školní budovy. Na podestu mezi prvním a druhým patrem však naneštěstí narazili na mladého učitele tělesné výchovy magistra Uhra. Sotva je spatřil, provedl elegantní brzdící manévr.

„Ale, ale, ale! Kohopak to vidí oko mé?“ pronesl laškovně brzdící Beďar.

Výraz ‚oko mé‘ použil přirozeně jen jako vtipný řečnický obrat. Jelikož však šilhal, zdálo se, že opravdu dokáže to, co jinak svede jenom chameleón, totiž dívat se každým okem jinam.

„Verunka a Klárka v doprovodu neznámého jinocha!“ Jeho druhé oko se pozorně dívalo na hodinky: „No to je mi zjištění! Je osm minut po zvonění a tato milá partička se už tak časně přímo řítí za vzděláním! Že bych si rozcvičil své zápěstí kratičkým zápisem do tří knížek žákovských?“

„My se omlouváme, ale zasekla jsem se u nás ve výtahu a tady Verča s Bořkem sháněli domovníka,“ pokusila se řešit nepříjemnou situaci Klára. Spoléhala na to, že Beďar, který do Lišťan dojížděl z Kamenice, netuší, že místní bytovky žádné výtahy nemají.

„Výtah je pro důchodce, Klárinko! V rámci tréninku ti důrazně doporučuji chodit pěšky! Pro dnešek tedy, s ohledem na tvůj prožitý šok, od poznámky blahosklonně upouštím. Ale pamatujte, přesnost je výsadou králů!“

„Promiňte, pane učiteli, nechci být nezdvořilý, nicméně vy asi rovněž neračte mít modrou krev, že?“ Bořek se v průběhu svého slovního protiútoku díval Uhrovi přímo do očí, i když, po pravdě řečeno, dívat se do obou současně bylo velmi obtížné. Poté nastalo ticho, které, ač trvalo jen několik málo sekund, zdálo se být nekonečným. Beďar jen těžko rozdýchával nečekaný vzdor, jen těžko se smiřoval s nečekanou porážkou.

„Řekni mi, chlapče, své jméno.“

„Bořivoj Říha.“

„Bořivoj Říha, říkáš? Buď si jistý, že si to budu pamatovat. O tom se ostatně můžeš přesvědčit už ve čtvrtek. Jsem opravdu zvědavý, zda jsi tak dobrý gymnasta jako řečník! A teď už běžte, ať vás tady nevidím!“ pronesl pan magistr již mírně zvýšeným a podrážděným hlasem.

„Teda Bořku, jsi fakt třída. Jen doufám, že umíš výmyk. Jinak ti tenhle mladej frája udělá ze života peklo!“ vyřkla Veronika obdivně svou poklonu spojenou s opodstatněným varováním.

„Je to tak, Bořku. Projevil jsi odvahu a k tomu všemu jsi byl ještě vtipný. To se na naší škole často neodpouští,“ zapojila se konečně i Klára.

„Nemějte strach. Měl jsem přece pravdu! Před školou na něho čekali převlečení deváťáci! Viděl jsem je. Co mi může udělat za to, že jsem řekl pravdu?“

„Co? Může tě při těláku pořádně ztrapnit!“ vysvětlovala mu Veronika svoje zkušenosti s Uhrem.

„Tak z toho obavy rozhodně nemám,“ řekl Bořek klidně a sebevědomě.

Kláře se hlavou honily nejrůznější myšlenky. Na jednu stranu se obávala, že nemá Bořek ani ponětí o tom, co může od Uhra na tělocviku čekat. Ale na druhou stranu byla neskutečně ráda, že to tomu náfukovi konečně někdo nandal. Pro jeho nadutost ho totiž neměla ráda od samého počátku, tedy od minulého září, kdy jako čerstvý absolvent pedagogické fakulty nastoupil na místní ZŠ. Ostatní holky ho ale obdivovaly a oceňovaly jeho trénované, svalnaté tělo. Je fakt, že byl až na ten chameleóní bystrozrak vcelku pohledný.

Přede dveřmi učebny s označením ZEM na sebe Klára s Veronikou smutně pohlédly. Po zkušenostech z předchozích let velmi dobře věděly, že hlavní slovo o hodinách zeměpisu rozhodně nemá starý učitel Skála. Svým rozechvělým hlasem a nepevnou rukou nebyl schopen zkrotit divou zvěř, které už čtrnáct dní vévodily společně dvě známé firmy – dvojnásobní propadlíci Skřivánek a Slavíček.

Bořivoj se překvapeně zaposlouchal do hluku vycházejícího ze třídy. „Že bychom nakonec přišli dříve než učitel?“ zeptal se udiveně.

„To určitě ne, Niagara chodí vždycky se zvoněním.“

„Ale občas jeho příchod nikdo nezaregistruje,“ doplnila na vysvětlenou Klára a mírně si povzdechla.

„Ale zaregistruje! Ti v prvních lavicích ho dokonce ucítí na vlastní kůži!“ zavtipkovala Verča na účet prskajícího Skály.

Klára bez porady s ostatními tiše zaklepala a otevřela dveře. „Omlouváme se, my jsme měli…“

„Nic se neděje, děvčátka, posaďte se rychle, ať vám nic neuteče!“ nenechal Kláru dokončit její geniální výmluvu Skála. „A kdopak je to tu s vámi? Ještě jsem neměl tu čest toho chlapce poznat, nemýlím-li se.“

Dříve než se Bořek stačil představit, zahalekal z poslední lavice u okna Slavíček: „To je náš novej spolužák. Šprťácká palice, ví toho nejvíce!“

Okamžitě si přisadil i Skřivánek: „Šprťácká palice, smrdí jak vopice!“ Slavíček a Skřivánek se topili ve vlastním smíchu. Byli téměř jediní, kdo dokázali ocenit své primitivní rýmy. Část třídy se jejich vtípkům sice zasmála, ovšem spíše ze zvyku než z upřímného pobavení. Naštěstí ne všichni byli ochotni snášet hloupé poznámky vylíhlé v hlavách těchto ptáčků.

„S tím smradem bych byl hodně opatrnej, Skřivane! Ještě teď mě svrbí nos, když si vzpomenu na vaši včerejší nehodu v šatně,“ řekl velmi ostře Jára Bělovský.

„Jmenuji se Bořivoj Říha, pane učiteli. Moc mě těší,“ řekl přátelsky Bořek a natáhl svou ruku směrem k vyučujícímu. Ten ji trochu překvapeně uchopil a dlouze pohlédl Bořivojovi do očí.

„Máš dobré vychování, hochu…“ v jeho hlase bylo slyšet dojetí a snad i stesk po časech, kdy žáci projevovali svým učitelům o poznání větší úctu než dnes.

Veronika se s očividnou radostí posadila na volné místo vedle Járy, Klára s Bořivojem obsadili nepopulární první lavici u katedry. Dnes ovšem nebezpečí niagarského vodopádu nebylo tak veliké. Skála se totiž rozhodl zpestřit svůj výklad použitím moderní techniky. Tedy je pravda, že meotar nepatřil v době internetu a datavideoprojektorů ke hvězdám technického nebe, nicméně v očích Niagary stále představoval nejednoduchý vynález, který přináší do hodin jisté vzrušení.

„Ukážu vám teď zajímavou statistiku, z níž vyplývá, jak důležitá je naše pomoc chudým africkým zemím. Tak kdepak máme tu blánu. Aha, tu je. Tak vydržte, tady zmáčknu jen tenhle knoflík a už to… Tak copak to je? V zásuvce to máme, hučí to, ale přesto nám to nesvítí,“ prskal o poznání nervóznější vyučující.

Skřivánek s věrným druhem Slavíčkem sledovali tuto podívanou se zjevným zaujetím.

„Vsadila bych se, že v tom zase mají prsty!“ zašeptala nasupeně Klára.

Jako první vyskočil Jára a spolu se Skálou obhlíželi stávkující meotar ze všech stran.

„Už to mám, pane učiteli. Asi bude prasklá žárovka.“ Pak se podezíravě zahleděl na dvě S, Skřivánka a Slavíčka, a dodal: „Nebo spíš jenom povolená!“

„No dobrá, Jaroslave, ale jak my se k té žárovce přes tento kryt dostaneme, viďte, děti,“ opáčil Niagara.

„To už nechte na mně, pane učiteli,“ usmál se Jára. „Potřebuji jen šroubovák.“

„Tenhle nožík by ti nestačil?“ přispěchal na pomoc Aleš.

Jára na něj pohlédl zkoumavým okem: „Snad jo.“

Netrvalo to dlouho a přístup do tajuplného nitra přístroje byl volný. Závada byla vskutku banální. Kdosi povolil žárovku a jistě spoléhal na to, že nebohý Skála nenajde způsob, jak se s danou situací vypořádat. Nikdo nepochyboval o tom, kdo se o poruchu přičinil. Úroveň provedení i momentální výraz v obličeji jednoznačně usvědčovaly třídní padouchy, nedávno spřáhnutá dvě S. Naivní Skála se totiž pokaždé, potřeboval-li připravit pomůcky, obrátil na nejslabší žáky. Považoval to za jediný způsob, jak je zapojit do vyučování.

Žárovka vězela pevně v objímce a svítila. Když si šel Jára sednout, poplácal ho Skála přátelsky po ramenou a šeptal své díky. Nicméně když se otočil k tabuli, s překvapením zjistil, že stěna před ním přesto osvětlená není.

„Tak to asi nestačilo,“ poznamenal Skála zklamaně.

Vtom však vyskočil Bořek řka: „Po zapnutí přístroje nezapomeňte sejmout kryt. Tady to máte přece napsané!“

Jedním pohybem ruky sňal víčko a stěna se zalila jasným světlem. Skálovy oči též.

Klára se zadívala na meotar. Skutečně tam kdysi jakási samolepka cosi oznamovala. Víc než její horní polovina byla nyní ovšem stržená, takže červené orámování textu, jež zůstalo, vyhlíželo jako kádinka, v níž se koupala nesrozumitelná věta zakončená vykřičníkem. Klára si ji v duchu přeslabikovala. Odhadovala to na litevštinu. Mohl to ale být docela klidně i jiný jazyk. Přestože si nebyla jistá, zkusila litevštinu.

„Ty umíš litevsky?“ šťouchala do Bořka.

„No. A co má být. Sestra mého otce byla Litevka.“

Klára zas měla o čem přemýšlet. Hodina zeměpisu dospěla ke svému závěru, aniž by z ní Klára cokoliv pochytila. Copak ji ten kluk nepřestane překvapovat?

Hluk hodiny přešel za doprovodu sotva slyšitelného rachotu zvonku do hluku přestávky. Jakmile spolužáci, hrnoucí se ke dveřím, zakryli Skálova záda, obrátila se Klára na Bořka: „Hele, jak jsi to myslel s tou Litevkou? Nezdá se ti, žes to trochu zamotal? U nás jsou sourozenci zpravidla stejné národnosti.“

Bořek sebou vyplašeně trhnul. Klára si všimla, jak ho její dotaz vyvedl z míry. Místo odpovědi se zeptal: „Kde u nás?“

„No přece u nás v Česku, ne? Můj táta je Čech a jeho sestra Češka. Teda táta žádnou sestru nemá, ale kdyby měl, byla by to Češka, chápeš.“

„Chápu,“ odvětil Bořek a vypadalo to, že opravdu chápe. „Prostě jsem to jen neúplně vysvětlil, chápeš pro změnu ty?“

„Nechápu,“ pronesla Klára vyzývavě a bylo vidět, že čeká na vysvětlení. Byla přesvědčená, že se Bořek podřekl. Copak ho nenachytala? Tvrdí, že je jeho teta Litevka, aniž by byl jeho otec Litevec. Není to zmatek? Měla dojem, že je Bořek obklopen záhadami a čekala, že nyní bude muset něco ze svého tajemství poodhalit.

Avšak z Bořkova výkladu vyplynulo, že na něm nic záhadného není. Sestra Bořkova otce studovala baltské jazyky – litevštinu a lotyštinu – a provdala se do Litvy během své půlroční stáže ve Vilniusu. Když přijížděla s manželem a dětmi na návštěvu, hovořili Bořkovi bratranci samozřejmě pouze litevsky. A Bořek? Tomu přece nezbylo než mluvit s nimi litevsky. Byli přece dva, a tudíž v přesile, takže se jim musel přizpůsobit! Toť vše.

Klára nad jazykovým vybavením svého nového spolužáka nevěřícně vrtěla hlavou.

„Umíš kromě…?“ spustila Klára, ale ihned se zase zarazila. Napadlo ji, že si Bořka vyzkouší. Její babička byla Francouzka. Nacisti ji zavlekli do Terezína, kde se hned po osvobození zamilovala do dědečka a zůstala v Čechách nadobro. Odmalička na ni a na její sestru Katku mluvila francouzsky. Teď spustila: „Et alors le français ? Est-ce que tu parles aussi français ? Pour un tel polyglotte, ça ne devrait pas poser de problème. Et bien ? Est-ce que tu comprends ?“

Bořek se pousmál, a couvaje veřejemi, zahlaholil: „Bien sûr. Tu l’as bien dit : je suis un polyglotte. Si j’avais négligé d’apprendre une langue si euphonique, j’aurais beaucoup honte. Tu ne trouves pas ? Mais arrête de m’interroger, nous ferions mieux d’y aller.“

Klára tu stála ohromená. To snad není možné. Ten kluk umí i francouzsky! Další vyzvídání si opravdu raději odpustila. „Vlastně to není žádná záhada,“ uklidňovala se, „Bořek je prostě polyglot! Konečně, co je na tom, že ovládá čtyři cizí jazyky, sir Burton, slavný anglický cestovatel, jich prý zvládl rovných devětadvacet!“

Dopnula zip penálku, se kterým si během svého rozhovoru s Bořkem pohrávala, hodila ho do brašny, zavřela ji a zacvakla přezky. Vyšourala se na tmavou nepřívětivou chodbu, aby se přesunula na další hodinu.

Ve čtvrtek před druhou vyučovací hodinou byla Klára rozmrzelá. Nepůsobila na ni jen skutečnost, že se schylovalo k chemii. Už sama učebna, v níž hodiny probíhaly, vzbuzovala v Kláře svou nepřívětivostí jistou míru rozladění. Nevlídná místnost byla vybavena těžkými laboratorními stoly, navzájem propojenými potrubím různých průměrů a barev, a desku každého stolu zdobily roztodivné kohouty. Některé mířily do umyvadel, jiné trčely jen tak do vzduchu, při dotyku se viklaly a otáčely. Všechny svorně zářily chromem a jejich lesk připomínal, že je tu kdysi někdo nainstaloval s předsevzetím vyučovat chemii názorně a prakticky. Nejspíš to byla jalová nepotřebnost všech těch krámů, která na Kláru působila tak ponuře. Navíc se opět přistihla, jak sleduje Bořka. Celá zmatená dosedla na židli a jala se tahat ze školní tašky pomůcky na hodinu. Proklatě! Dřív ji kluci přece nezajímali. A teď tráví většinu času pozorováním Bořka! Stále dokola se snažila samu sebe ujišťovat, že ji Bořek nezajímá jako kluk. Vždyť jeho pohlaví nehraje žádnou roli! Kdyby jí takhle záhadná připadala nějaká nová spolužačka, zajímala by se o ni stejně jako nyní o Bořka. No jasně! Musí přece nějak uspokojivě vysvětlit, jak je možné, že mluví plynule anglicky, italsky, francouzsky a litevsky. To je přece ten jediný důvod, proč se na něho rozhodla upřít skoro všechnu svou pozornost. Nezdálo se jí, že je to obyčejný šprt, který své dětství tráví nad učebnicemi, jak tvrdila Veronika. Ale co když má Verča pravdu? Snad by se mu přece jen nemusela věnovat tolik. Měla by v hodinách radši dávat pozor a víc se snažit, aby dohnala těch čtrnáct zameškaných dní.

Těsně před zvoněním ji z jejích úvah vytrhla paní učitelka Zubíčková. Z ničeho nic se objevila ve dveřích a do příboje nezkrotitelných hlasů sdělovala, že chemie pro dnešek odpadá, neboť se jí podařilo zajistit besedu o zdravé výživě s dietoložkou MUDr. Balíkovou. Když Klářini spolužáci pochopili, že odpadá chemie a že je čeká čtyřicet pět minut sladkého nicnedělání, buráceli nadšením. Paní Zubíčková se spokojeně usmívala a vůbec si nevšímala toho, že žáci nutili její hlasivky k výkonu, kterého jinak dosahuje pouze motor těch největších dopravních letadel. Na rozdíl od rozradostněné třídy přijala Klára oznámení o besedě celkem lhostejně.

V okamžiku, kdy ohlášená lékařka vstoupila v doprovodu paní Zubíčkové do třídy, zapomněla Klára na Bořka a upřela svou pozornost na Balíkovou. Dietoložka se ocitla za učitelským stolem a z objemné kabely lovila názorný obrazový materiál. Veledůležitě si ujasňovala, kde najde křídu k popisování tabule a kde meotar k promítání nezbytných tabulek. Rozmrzelá Klára kriticky hodnotila dlouhou a úzkou sukni doktorky Balíkové. Její vyčouhlá postava v nevhodně zvoleném oděvu působila jako obrácený vykřičník za kategorickou výzvou LIDÉ HUBNĚTE!

Konečně MUDr. Balíková spustila a široký proud jejích slov dával tušit, že bojem proti obezitě žije. V momentě, kdy zpozorovala Huberta Míčka, nabralo její nadšení rozměr vášně. Na podobných akcích si totiž obvykle vytipovala své budoucí pacienty. Z Huberta měla doslova dětinskou radost. Podle jejího zkušeného odhadu bude jeho odtučnění trvat přinejmenším pět let. O dlouhodobé pacienty měla přirozeně zvláštní zájem, neboť ti pro ni představovali stabilní příjmy. Od této chvíle měla přednášející Balíková oči jen pro Huberta. Chlapec však očividně nadšen nebyl. Ošíval se, uhýbal před jejím pohledem, potil se. Nejraději by se zvedl a utekl. Ale copak to šlo? Hubert zaznamenal spokojený pohled paní učitelky Zubíčkové. Určitě se na něj ty dvě smluvily, pomyslel si.

Jakmile zazvonilo, hodlal vystřelit jako šíp na chodbu a té příšerné Balíkové jednou provždy uniknout. Nicméně jeho hřmotná figura a zácpa u dveří mu rychlý ústup neumožnily. Ani si nestačil rozmyslet náhradní úhybný manévr a stal se obětí pohotově útočící lékařky.

„Na slovíčko, chlapče,“ spustila kamarádsky. „Musím se přiznat, že mně tvá nadváha doslova učarovala. To je vážně něco unikátního, naprosto nevídaného a úžasného! Samozřejmě z ryze odborného hlediska, jistě. Hele, hochu, měla bych pro tebe jeden návrh. Tobě tvoje obezita znepříjemňuje život, že ano, a mně zase umožňuje ukázat světu, co umím! Takže ti nabízím pomoc! Já si tě vezmu do parády!!!“ Balíková se nepokoušela své profesionální zanícení nijak skrývat. Dál vzrušeně vykřikovala: „Stačí, když mi tvoji rodiče zavolají na toto číslo, chlapče, a potom už půjde všechno samo. Však my z tebe ještě uděláme fešáka!“

Paní doktorka se smála na celé kolo a tahala při tom nebohého Huberta za jeho tučnou tvářičku. Chudák Hubík z toho byl celý pryč. V obličeji byl brunátný a sotva popadal dech. Teď ho čekala hodina tělesné výchovy! Jako by tělocvik sám o sobě pro Huberta nepředstavoval dostatečný stres! Ještě ho musí nervovat tahle Balíková, nebo jak se ten kostlivec v sukních vlastně jmenuje. Ve svém zoufalství se podíval na hodinky, aby zjistil, o kolik času ho ta vyzáblina už připravila. Trochu se uklidnil, neboť s časem to naštěstí nebylo tak hrozné, jak se strachoval. Pokud sebou hodí, ještě si stihne v bufetu opatřit jeden koblížek na uklidněnou.

Nechal doktorku doktorkou a skutálel se do přízemí. Před bufetem svým tělem poněkud upravil pořadí nakupujících a zaťukal pětikorunou na pult. Paní Šindelářová už věděla, co ten zvuk znamená. Podala Hubíkovi koblih a bleskově stáhla ruku zpět do okénka. Bála se, aby Hubík nestrčil do úst koblih i s jejími prsty. Za další vteřinku už Hubertovy čelisti koblížek opravdu spokojeně drtily. Chlapec přistoupil k odpadkovému koši a odhodil do něj malý zmuchlaný papírek. Tu a tam do slastného mlaskání něco spokojeně brouknul. Věřil, že spolu se zmačkanou vizitkou MUDr. Balíkové zmizelo i nebezpečí, že by se s ní ještě někdy mohl setkat. Chudák hoch netušil, že paní doktorka nemá ve zvyku cokoliv přenechávat náhodě.

Dnešní tělesná výchova byla zvláštní už tím, že byla spojená. To znamenalo, že dívky i chlapci cvičili společně. Obvykle to byl důvod k radosti, jelikož skupiny hochů i dívek dostaly po míči a na polovině tělocvičny směly hrát, co chtěly. Kluci obvykle fotbal a děvčata vybíjenou. Před dnešní hodinou však viselo ve vzduchu nepopsatelné dusno. Beďar, který se před spojenými hodinami obvykle předváděl před děvčaty a chrlil vtip za vtipem, tentokrát zlověstně mlčel. Klára nepochybovala o tom, že se chystá zúčtovat s Bořkem. Hodina začala tradičním nástupem. Beďar se usmíval a očima přejížděl tváře v řadě. „Dnešní dvouhodinovku věnujeme výhradně gymnastice. Je třeba, aby se vaše ochablá těla – to se týká samozřejmě pouze pánů – dostala po prázdninovém lenošení do patřičného rytmu. Začneme jednoduchoučkým opakováním látky již probrané. Na řadě je výmyk, dámy a pánové!“

Poslední větu Uher zahulákal jako kolotočář a hned se pomstychtivě jedovatým tónem obrátil na Bořivoje: „Řího, milý mluvko Řího, připrav potřebné náčiní.“

Na Bořivoje byl v tu chvíli zvláštní pohled. Klára postřehla, že se v jeho hlubokých hnědých očích objevil náznak bezradné nejistoty. Vypadal zaraženě. Takhle ho Klára ještě neznala. Výraz jeho tváře prozrazoval, jak usilovně se soustředí. Jako žák, který věnoval mnoho času a píle své domácí přípravě, přesto je však přistižen při neznalosti.

Celý nesvůj se Bořek obrátil na nejblíže stojícího spolužáka s dotazem: „Cože to mám připravit?“ Tentokrát mu štěstěna opravdu nakloněna nebyla, neboť stál mezi Slavíčkem a Skřivánkem.

„Lavičky, vole, připrav dvě lavičky!“ poradil mu Slavíček. Už už se chtěl rozchechtat, když vtom zpozoroval, že Bořek vzal jeho radu vážně. Slavíček se rychle ovládl a zachoval vážnou tvář.

„No tak, Řího, mám tě snad prosit na kolenou?“ zahalekal Uher.

Bořek kvapně vykročil směrem k lavičkám, jednu z nich popadl a přemístil doprostřed tělocvičny.

„A tu druhou mám postavit kam, pane učiteli?“ zeptal se bezelstně.

Uher na Bořka nechápavě zíral a notnou chvilku hledal vhodná slova.

„Řího, skutečně nevím, zda jsi takový hlupák a ignorant nebo tak neskutečně drzý provokatér! Možná přicházíš z nějaké zakopané díry, kde se o tělocviku běhalo kolem kravína. Ale u nás, Řího, to si pamatuj, je tělesná výchova předmět jako každý jiný. My ji tu bereme vážně!“

„Já ji přece taky beru vážně, pane učiteli,“ skočil Beďarovi do řeči překvapený Bořek, „proto se vás slušně ptám, kam mám postavit tu druhou lavičku!“

Třída zašuměla úžasem. Nikdo příliš nerozuměl nastalé situaci. Ani Klára ne. Její myšlenky a pocity byly ovšem o mnoho složitější, než tomu bylo u ostatních. Zdálo se, že Bořivoj netuší, co je hrazda. Nedělal snad nikdy výmyk? Je to vůbec možné? Nebo si z Uhra utahuje? Klářiny myšlenkové pochody byly násilně přerušeny téměř hysterickým výkřikem magistra Uhra.

„Říííhooo!!! Jestli se u vás dělal výmyk na lavičkách v parku a na louce jste skákali přes živou kozu, tak na to budeš muset zapomenout! U nás na to máme skutečné tělocvičné nářadí, jasný? Slavíčku, Skřivánku, netlemte se tam jak orangutáni a radši už konečně připravte tu hrazdu. A pro Říhu ještě o něco názorněji: hrazda je kovová tyč a tyč je něco jako větev na stromě, víš, Řího, jenomže se nedá zlomit. Už brzy budeš mít příležitost seznámit se s tím železným klackem osobně.“

Beďar chtěl Bořivoje pokořit, chtěl si vychutnat ten opojný pocit z vítězství.

„Jak já toho atleta nesnáším!“ zašeptala Klára.

Když se v pravém rohu tělocvičny hrazda konečně objevila, následovala malá Beďarova exhibice: „Tak, dámy a pánové, do řady, pěkně podle abecedy, a sledujte drobnou ukázku… Uchopíme hrazdu, á hop, teď švihneme nohy přes hrazdu směrem nahoru a vzad … a své tělo položíme na hrazdu, hohoho. Nakonec elegantní seskok, ták, ladný dopad na zem s drobnou úklonkou pro krásné dámy!“

„To je ale namyšlenej vřešťan!“ procedila mezi zuby Verča a očima vyhledala Huberta Míčka. Stál v řadě bledý jako umrlec a vcelku oprávněně se obával, že za okamžik znovu spatří koblížek, který zhltnul o přestávce.

Zcela odlišný obrázek se naskytl Kláře. Pozorovala Bořka a snažila se přijít na to, co se mu právě teď honí v hlavě. Z jeho tváře vyzařoval tajemný klid.

Ostatní chlapci mezitím více či méně úspěšně zdolávali nástrahu připravenou záludným magistrem Uhrem. Nebohý Hubert při vyslovení svého jména zprůsvitněl, hned na to zas zčervenal, neskutečně funěl, ale kupodivu našel odvahu a vykročil směrem k nenáviděnému mučidlu. Zavěsil se na hrazdu a jeho ruce učinily marný pokus přemístit zbytek těla o několik centimetrů výše. Dvojice spolužáků se na popud učitele připojila k Hubertovu snažení udělat výmyk, ovšem veškeré společné úsilí nepřineslo žádný kloudný výsledek.

„Slez, Míčku, tady by pomohl jedině jeřáb!“ ukončil svérázně Hubertovo trápení Uher.

Jen pár minut stačilo k tomu, aby své umění předvedli všichni mladí gymnasté mezi písmeny „B“ a „R“. „Tak a na řadě je sám velký Bořivoj Říha! Dámy a pánové, máme tu čest být svědky jeho prvního setkání s hrazdou! Jaký to velký den, že, Řího? No tak, s chutí do toho.“

Bořivoj došel volným tempem k hrazdě. Veškeré poznámky ze strany vyučujícího i podlých spolužáků Skřivánka a Slavíčka ignoroval. Postavil se před hrazdu, soustředěně ji uchopil oběma rukama a vyhoupl se nahoru. Nepředvedl jen jeden výmyk, nýbrž hned celou gymnastickou sestavu. Když ji dokončil, seskočil a vrátil se zpět k ostatním. Tělocvičnou se šířil nesmělý potlesk, který vyprovokovala nadšená Veronika.

„Ty bláho, to je borec, to je machr, tak tohle jsem fakticky ještě neviděla. Ten to tomu Beďarovi zase nandal!“ zářila Veronika. „No, dobře, Řího. Viděli jste všichni, jak vypadá gymnastika. Totiž, chci říct, že jste viděli, že to můžete dokázat i vy,“ blekotal zmatený Uher.

Spolužáci nepřestávali obdivně šuškat, jenom Klára byla poněkud rozpačitá. To s těmi lavičkami měl tedy být vtip? Nějak nedokázala posoudit, zda zdařilý.

V pátek se vyučování přehouplo jaksi rychleji, a než se Klára s Verčou nadály, byl tu oběd. Pochutnala si celá škola – řízek s bramborovou kaší nezklame ani ty nejvybíravější. Co se týče společného programu na odpoledne, nebylo potřeba, aby se děvčata nějak zvlášť domlouvala. Byl přece konec týdne a to znamenalo, že po škole zajdou jako obvykle do knihovny. Obě hltaly knihy jako lachtani čerstvé sledě, a tak nebylo divu, že se musely týden co týden nově zásobit. Když procházely vedlejším vchodem na školní dvůr, rozletěly se před nimi dveře.

„Hele, Brano otvírá samo,“ prohodila laškovně Verča. Vtom už ale zahlédla mechanismus, který jim dveře otevřel. „Tak to je jenom jednorázový luxus,“ povzdechla si zklamaně. „Já už doufala, že do našeho pohodlí investovali.“

Za dveřmi se zubil Bořek.

Kláře radostí povyskočila dušička v těle a ze rtů jí sklouzlo momentální přání: „Půjdeš s námi do knihovny?“

Než stačil Bořek zareagovat, slyšel už Verču, jak za něj odpovídá: „Kdepak do knihovny! Ten spěchá domů, aby se stačil připravit na olympiádu! Od dětství nemá v hlavě nic jinýho než hrazdu, že?“

Bořivoj se jen uculoval. Půjde nebo nepůjde? Klára tipovala a nevěděla, co říct nahlas.

Bořek její nejistotu ukončil dotazem: „Mám pocit, že budete potřebovat nosiče, nebo se pletu?“

Klářino napětí odlétlo jako chomáček babího léta. Pustila se do živého hovoru, a než se nadáli, stáli před lišťanskou knihovnou.

Paní knihovnice Kroulíková ihned všeho nechala a rozběhla se jim naproti. Dnes měla k úslužnosti o důvod víc. Byl jím Bořek, o němž už slyšela, kterého však ještě neměla tu čest zmustrovat svým znaleckým okem. Zajímal ji každý mužský objekt od a do okamžiku, kdy byl schopen stát na dvou nohách bez opory. Batolata lezoucí po čtyřech a důchodci opírající se o hůl její zájem příliš nevzbuzovali.

„Á, děvčátka, zase jsme o týden starší. Vám ovšem to tempo, jakým čas letí, nevadí, ale já na sobě cítím každý další den,“ zabědovala jako obyčejně a pak na ně spiklenecky mrkla. „Vidím, že si vedete pomocníka. Ale do čeho to dneska dáme, holky, žádné kufry nevidím. Takový chlap přece něco unese! Příště ho musíte využít líp!“

Zatímco Klára s Verčou vybíraly světy, do nichž se dají v následujícím týdnu knihami unést, podrobil se Bořek výslechu paní Kroulíkové.

„Klárinko, zlatíčko, počkej ještě,“ volala za nimi paní Kroulíková chvíli poté, co se rozloučili. „Buď tak moc hodná a skoč s tímhle k panu Dočkalovi!“ Paní knihovnice strkala Kláře do ruky cizí občanku, a protože se Klára tvářila dosti nechápavě, dodala: „To je ten starý mládenec, co bydlí u Šusťáku, no, víš přece který? Nechal mi to tu omylem místo průkazky do knihovny. Bude to určitě hledat.“ Klářin obličej stále ještě nevyzařoval dost nadšení z toho, že smí panu Dočkalovi doručit jeho občanský průkaz. Paní knihovnice si toho všimla. Sepjala ruce a zaprosila dlaněmi. „Je to přece kousek od vás!“ doplnila kňučivě, jakoby chtěla Kláru přesvědčit, že to má i své výhody.

„No tak dobře,“ uvolila se Klára. Očima kontaktovala své průvodce a umíněně přikázala: „Ale půjdete hezky se mnou! Jasný?“

„Proč ne? Když to Bořek odnosí,“ uchichtla se Verča a podávala spolužákovi plnou tašku.

Bořek sáhl i po Klářině batohu: „Bude mi ctí, dámy.“

Na březích Šusťáku, rybníka, který dostal jméno podle šustícího rákosí, jež zarůstalo jeho mělčiny, panoval teď odpoledne poklid. Sluníčko příjemně hřálo a zpomalovalo krok každému, kdo se tou dobou nacházel venku. Vítr právě kdesi odpočíval. Nehnutá vodní hladina vybízela k činu. Klára se sehnula pro plochý kamínek, znalecky jej ukotvila mezi palcem, prostředníkem a ukazovákem a mrštila jím naplocho do vody.

„Jenom tři,“ pronesla zklamaně.

„Co tři?“ nechápal Bořek.

„Tři žabky. Ty to neznáš?“ zapištěla Verča s rozhořčeným údivem v hlase a pátravě se rozhlížela po pěšince kolem sebe. Žádný placáček se jí tam ale nenabízel. Rozpustile proto vytrhla Kláře z ruky občanský průkaz páně Dočkala a horlivě vysvětlovala: „Potřebuješ plochý předmět, nejspíš placatý kamínek a takhle ho uchopíš mezi prsty.“ Názorně Bořkovi předváděla ten správný úchop. „No a pak ho vší silou vrhneš na hladinu stojaté vody. Takhle.“

Od názornosti nechtěla upustit ani nyní, takže předloktím razantně provedla žádoucí pohyb. Těžko říct, jestli měla zpocené prsty či v zápalu pro věc zapomněla, co drží v ruce, a uvolnila prsty. Jisté bylo jen to, že se občanka třepetala nad rybníkem. Všichni tři strnuli a se zatajeným dechem čekali, jak dopadne. Hranou nebo plochou? Po době, jež se zdála být nekonečná, dopadl průkaz na hladinu.

„Hurá! Plave!“ Kláře se ulevilo, ale jen do té doby, než si uvědomila, že se občanka houpe na vlnách dost daleko od břehu. „Klackem ji nevylovíme,“ vzdechla zklamaně.

„Bez dobrovolníka ochotného vlézt do té ledárny se tu neobejdeme,“ pronesla Veronika a stočila svůj pohled na Bořka.

Chlapec se začal ihned svlékat. Tričko, boty, kalhoty a – slipy. Klára i Verča se na sebe podívaly a vyprskly smíchy. Bořek znejistěl a nechápavě se k nim otočil, aby zjistil, co je tak pobavilo. Stál před nimi nahý a rozpačitě si je prohlížel. Obě dívky se zarazily, neboť pochopily, že si nejspíš nestáhl slipy nedopatřením. Smích je rázem přešel. Bořek se od nich zase odvrátil, pomalu udělal těch několik kroků, které ho dělily od okraje rybníka, a klidně se nořil do studené vody. Rozvážnými pohyby paží se blížil k pohupujícímu se občanskému průkazu. Pravou rukou se ho zmocnil, zamával jím radostně nad hlavou na znamení, že je vyhráno, a pomalu dorazil zpět ke břehu. Z vody vystupoval stejně obřadně, jak do ní lezl, a pomalou chůzí s ústy rozevřenými v širokém úsměvu se vracel k oběma užaslým děvčatům. Jeho paže splývaly volně podél těla. Děvčata přímo šokovalo, že neprojevoval nejmenší snahu zkřížit ruce v místech, kde se rýsovalo jeho pohlaví. Ani se nenamáhal natočit se k nim alespoň bokem.

„Příště bys měla být opatrnější, Verčo,“ řekl jen a jakoby nic podával Kláře zachráněnou občanku. Klára tu stála jako zkamenělá. Celou dobu se dívala Bořkovi přímo do očí.

„Díky, Bořku,“ špitla, když vztáhla ruku směrem k Bořkovi.

Jakmile cítila průkaz v dlani, zavřela oči. Teď tam stála mlčky, pevně svírala dlaň i oční víčka a snažila si rovnat v hlavě výjev, jemuž byla svědkem. I Veronice zchromla ústa. Pohlédla tázavě na Kláru, a když viděla, jak drží zrak pod víčky, odebrala se kousek stranou a dívala se směrem k lesu s takovým zaujetím, jako kdyby se z něho právě vyhrnulo stádo dinosaurů. Už neviděly, jak se Bořek sehnul pro slipy a hned je zas hodil stranou. Slyšely jen, jak se jich bezelstně ptá: „Počkáte chvíli, než uschnu?“ Pohlédl na ně. Obě děvčata kývala hlavou, obličeje obrácené ke slunci. Pochopil, že se opalují. Párkrát vedle Klárky snožmo povyskočil, aby ze sebe setřásl vodu, postavil se Kláře po bok a své tělo rovněž vystavil slunci.

Jisté rozpaky, jež se děvčat zmocnily u rybníka, zcela rozptýlil rozradostněný pan Dočkal tím, jak komicky mnohomluvně reagoval na své nečekané štěstí. Když spatřil svůj dva dny pohřešovaný a ještě zdaleka ne oželený občanský průkaz, vytryskl z jeho úst gejzír díků a ujišťování o tom, že je hotov k jakékoliv protislužbě. Dokonce je zval na čaj, kávu přece ještě nepijí, a na sušenky, které se tam prý určitě nějaké najdou. Zdvořile odmítli. Nikdo z nich si nedovedl představit, o čem by se se starým mládencem bavili. Jakmile se za rozplývajícím se panem Dočkalem zavřely oprýskané domovní dveře, přešli zpět na téma paní knihovnice a její zpravodajská centrála a děvčata nutila Bořka, aby vzpomínal na nové a nové detaily jejího křížového výslechu. Jeho vyprávění se mísilo se salvami vděčného smíchu a Klára, unášena bezstarostným a upřímným veselím, zcela zapomněla na to, že chlapec vedle ní není jen jejich nový spolužák a snad i prima kamarád, nýbrž zároveň záhadná bytost, jejímuž tajemství by ráda přišla na kloub. Když stanuli před bytovkou, kde Klára bydlela, předal jí Bořek batoh s nákladem knih a přátelsky se s ní loučil.

„Tak čau a díky,“ usmála se na něj. Pak významně mrkla na Verču a zmizela ve vchodu.

Veronika byla večer nesvá, až rozmrzelá, což signalizovalo, že se s ní něco děje. A dělo. V jednom kuse myslela na Bořka.

„Sakra, už jsem jako Klára,“ uvědomovala si s nelibostí.

Nechtěla si připustit, že ji Bořek zaměstnává stejně jako její kamarádku. Přetáhla přes sebe noční košili, zahleděla se do zrcadla a zašklebila se do něj. Jen tak na dobrou noc. Nacvičenými pohyby hbitých prstů vyhrábla z vlasů všechny sponky, položila je na pračku, přesně tak, jak to měla zakázané, ťukla na vypínač, mnohem silněji než bylo třeba, a zavřela za sebou dveře koupelny. Když u svého pokoje brala za kliku, slyšela zvonit telefon, ale než otevřela, přístroj utichl, protože ho někdo zvedl dole v kuchyni.

Jen dolehla, donesl se k ní matčin hlas: „Zvedni si to, Verunko, to je pro tebe!“

„Mochna se shání po úkolech,“ mžiklo jí hlavou při pohledu na hodinky. Bylo totiž přesně deset, tedy čas, kdy spolužák Mochnička obvykle volával. Proč tak pozdě? Odpojují mu doma tou dobou počítač od sítě, nebo chce mít jenom jistotu, že k zadání dostane zrovna i výsledky? Dnes mu to zatrhne, ať si hledá pomoc jinde.

„No prosím,“ obořila se nevrle do sluchátka.

Kláru Verčin nepříjemný tón překvapil. „Čau Veroniko, snad jsem tě neprobudila? To by mě mrzelo,“ říkala omluvně.

„To seš ty? Ne, nespala. To nepřívětivé ‚no prosím‘ patřilo Mochnovi,“ vysvětlovala Verča, jakmile poznala Klářin hlas. „Myslela jsem, že ho zas chytla jeho noční vášeň psát slohy nebo počítat matiku. Proč voláš? Děje se něco?“

„Jo, děje. “

„Teď večer?“ podivila se Veronika.

„Jo. Teď večer.“

„A co?“

„Právě zlevnili hovory na kačku za minutu.“

„Tak to bude na dlouho, jestli se nepletu,“ přeladila Verča svůj hlas do žoviálního tónu, protože zavětřila příjemné rozptýlení.

„Ty na něho nemyslíš?“

„Myslíš Zubíčka a ten jeho test z chemie?“ zažertovala Verča.

„Hele, přestaň, jó. Ty víš moc dobře, koho mám na mysli!“

Samozřejmě bylo Veronice hned jasné, kdo její kamarádku zaměstnává tak, že kvůli němu volá takhle pozdě. I jí se srdce zatetelilo lehkým vzrušením, jakmile zjistila, o čem má být řeč. Vždyť si i ona celý večer vybavovala Bořka na hrazdě i na hrázi Šusťáku. Za nic na světě by to však nepřiznala a hodlala si dát pozor, aby se nevyzradila.

Nicméně prořekla se hned v další odpovědi: „To ti vážně připadá tak atraktivní, že na něho musíš pořád myslet?“ Aby zakryla své zanícení pro téma, pronášela už další větu dokonale žertovným tónem: „Já vím, štíhlý a urostlý, opálený. No prostě fešák. Ale že bys kvůli němu nespala, to bych do tebe rozhodně neřekla.“

Klára se nechala zmást, uvěřila Verčině předstírané lhostejnosti a dotčeně se bránila: „Ty víš dobře, že o tohle mi vůbec nejde, Veroniko, takže mě už konečně přestaň zlobit! Radši mi řekni, co to mělo dnes na Šusťáku znamenat? Přemýšlela jsi o tom?“

„Co chceš slyšet?“ nechápala Veronika.

„Co si o tom myslíš. Proč se svlíknul donaha?“

Takhle o tom Veronika opravdu nepřemýšlela. Jestliže na Bořka myslela, pak jenom jako na hezkého chlapce, se kterým je legrace. Proč dělá to, co dělá, vůbec nepitvala.

„Třeba je to exhibicionista!“ vypadlo z ní.

„To nemyslíš vážně, že ne?“

„Ne doslova. Jednoduše si z nás chtěl vystřelit. Chtěl nás přivést do rozpaků. To se mu podařilo dokonale, a pak se bavil tím, jak tam vzorně stojíme se zavřenýma očima, a dusil se smíchy. Mám dojem, že si z nás všech dělá tak trochu blázny. Pan Američan na vsi u balíků. Jako s těma lavičkama v tělocvičně.“

„No vidíš, na ty lavičky jsem si ani nevzpomněla,“ přiznala Klára a věděla si s Bořkem rady ještě míň než předtím. „Vidíš, na ty zpropadené lavičky jsem úplně zapomněla. Podle tebe to byl vtip?“

„No jasně. Snad bys nevěřila tomu, že takový atlet neví, na čem se dělá výmyk! Nesmysl!“

„Zdálo se ti to, Veru, vtipné?“

„Ani nevím. Jo, vlastně docela jo. Chtěl si s Uhrem pohrát jako kočka s myší. To se mu povedlo, nebo ne?“

Klára neodpověděla hned, jako by si v paměti tu situaci znovu vybavovala.

„Víš, Veroniko, já si nejsem jistá, že si chtěl s Uhrem zalaškovat. Dívala jsem se na něj zrovna v okamžiku, kdy ho Beďar vyzval, aby připravil hrazdu. Bořek znejistěl doopravdy. Vypadalo to, že fakt neví, co má připravit.“

„Prosím tě, Kláro, co to znamená ‚vypadalo to‘?“

„Veru, já jsem ho v tu chvíli pozorovala, a když o tom tak přemýšlím, trvám na tom, že vážně nevěděl, co je hrazda!“

„No a? Tak to nevěděl, a co má být?“

„To myslíš vážně? Tebe nezaráží, že čtrnáctiletý kluk neví, co je hrazda?“

„Pro všechno existuje jednoduché vysvětlení!“

„To jsem teda zvědavá,“ hlesla Klára.

„Mluví bezvadně anglicky, dlouho žil v Americe.“

„No a?“

„Ty sama jsi mi jednou říkala, že znáš některé věci jenom francouzsky, nebo ne? “

„No a?“

„No tak vidíš. Jednoduše nezná české slovo hrazda. V posledních pár letech dělal Bořek výmyky ne na hrazdě, nýbrž na nevímjaksetořekneanglicky. To je přece pochopitelné, nemyslíš?“

Zdálo se, že Veronika Kláru přesvědčila. Její argument měl něco do sebe.

„Ale co ten Šusťák? To nebyla legrace. Všimla sis, jak nechápavě na nás zíral, když jsme se rozchechtaly, protože jsme myslely, že si slipy stáhl v rychlosti a omylem. On vůbec nepochopil, že se smějeme tomu, že se svlíknul!“

„Jak můžeš tvrdit, jestli to pochopil nebo nepochopil! Ty mu vidíš do hlavy? Vidíš, nevidíš! Snad nejsi vážně tak naivní, abys uvěřila, že nepochopil, čemu se smějeme!“

Verča se odmlčela. Patrně si znovu vybavila opálené Bořkovo tělo.

„Uznávám, že je vodvaz. Já bych se před ním nesvlíkla. Ale věř tomu, že moc dobře věděl, co dělá. Chtěl nás vyvést z míry! Nic víc v tom není!“

„Já mám jinou verzi!“ spustila Klára. „V jedné francouzské knize, která pojednávala o studu, jsem četla, že indiáni jednoho pralesního kmene se před sebou navzájem stydí jíst.“

„Nechápu, co tím chceš říct,“ upozornila Kláru Veronika.

„Chápej, stydí se před sebou jíst, ale že se před sebou promenádují nazí, to jim vůbec nevadí! Chápeš?“

„Ne,“ přiznala Veronika.

Klára vysvětlovala dál, už trochu podrážděně: „No, s klidem ti ukážou zadek, ale nevezmou si od tebe hranolky s kečupem.“

„Třeba vědí, že jdou hranolky na tloušťku.“

„Nedělej si zas legraci!“

„Kláro, chceš mi tu naznačit, že strávil Bořek dětství mezi pralesními Indiány?“

„Ne, ale chci ti tím naznačit, že stud je podmíněn výchovou a kulturou. To je to, o čem jsem se v oné moudré knize poučila,“ ohradila se Klára.

„Já ti vážně nerozumím,“ nezapírala Veronika.

„No prostě se stydíš za to anebo za to, podle toho, jak tě vychovali,“ vyložila Klára. Pak se zamyslela a dodala: „Prostě jsem přesvědčena o tom, že Bořek přichází odjinud.“

„Kláro, já žasnu, jakej jsi detektiv! To ví přece každý, že přichází odjinud, nebo ne? Pokud vím, loni s námi do školy ještě nechodil!“

„Verčo, s tebou se vážně nedá mluvit. Nezapomeň, že ten rozhovor platí moji drazí rodiče! Ber na ně prosím ohled! Tvoje komentáře nepřípustně zlehčují moje vědecké závěry. Příště se radši svěřím Kristýně, abys věděla!“

„Víš, co mě, Kláro, zaráží?“ zeptala se vážným tónem Veronika.

„Co?“ vyhrkla s napětím Klára, neboť doufala, že se Verča vytasí s nějakým novým nápadem.

„Žes ještě nezmínila jeho jazykové znalosti a puch v šatnách.“

„Vidím, že to pro dnešek musím vzdát. Podle tebe je prostě všechno úplně normální.“

„Ty jazyky snad jo! To, že někdo zvládá čtyři cizí jazyky, není u nás sice obvyklé, ale přesto to, s dovolením, pokládám za normální.“

„I to, že se někdo pokálí, když si to jiný umane?“

„To sice není normální, ale zato je to legrační. Tedy za předpokladu, že se nepokálím já! Rozhodně se domnívám, když už o té záležitosti v šatně mluvíš, že jsme dnes vykročily správným směrem, když jsme se snažily s Bořkem skamarádit. Kdybychom si ho popudily, mohly bychom skončit jako Skřivánek se Slavíčkem! A to bych vážně nerada!“

„Jsi příšerná prospěchářka. Ty se s ním snad bavíš jenom proto, aby ti nevyvedl totéž co dvěma S. Chudák Bořek! On si určitě myslí, že je ti sympatický. A vůbec, dnes s tebou není domluva, dobrou noc.“

„Dobrou noc a ať tě nahatí indiáni straší celou noc!“

Dívky zavěsily. Veronika se zahrabala do peřin, zavřela oči a zahloubala se do úvah o Bořkovi. Klára bude mít pravdu. Ten kluk není normální.

2. kapitola
Počáteční idyla končí

Klára s Verčou si brzy zvykly na to, že je Bořek jiný než ostatní kluci, a rychle se s ním spřátelily. Ve škole trávili většinu času společně a dvakrát třikrát týdně se scházeli i po vyučování. Užili spolu spoustu legrace a brzy platili za nerozlučnou trojici. I klima ve třídě se s Bořkovým příchodem změnilo. Svou odvahou a intelektuální převahou se stal silným protihráčem skoro šestnáctiletých hromotluků Skřivánka a Slavíčka a udržoval jejich dosavadní řádění v patřičných mezích, za což sklízel jejich nevraživé pohledy. Klára je oba sledovala s obavami. Nevěřila tomu, že by se Skřivánek se Slavíčkem smířili se ztrátou pozic, a každým dnem od nich čekala zákeřný útok.

Klářina zlá předtucha se naplnila v polovině října.

Když v pátek 13. října dorazila ředitelka magistra Bláhová do své pracovny, ponořila se jako obvykle do zbožňovaných lejster. S pocitem rozkoše začala plánovat schůze, jednání a setkání, pečlivě zaznamenávala jejich termíny do kalendáře a připisovala si k nim potřebná telefonní čísla, jež lovila ze Zlatých stránek i z došlé pošty. Náhle zaslechla vzrušený hlas kolegyně Vzpurné. Zdvihla hlavu a zaposlouchala se.

„No co vám budu vyprávět,“ rozčilovala se Vzpurná, „vážně jsem zírala jako blázen! To je takovej syčák, že pro to nemám slov. Vy se tady z něho všichni rozplýváte a on vás zatím vodí za nos! Ale u mě má utrum!“

Bláhová vstala, proběhla kanceláří ekonomky a vřítila se do sborovny. Stály tam tři postavy – nazlobená Vzpurná, jíž na spáncích nabíhaly žíly do fialova a evidentně šokovaní manželé Zubíčkovi.

Bláhová na Vzpurnou upřela svůj lačný pohled a vyhrkla: „Co se stalo, Libuško?“

Dříve než se rozzuřená češtinářka stačila nadechnout a spustit, ozval se zpoza ředitelčiných zad hlas mzdové účetní paní Sadlové: „Paní Vzpurná, prosím vás, pojďte si pro výplatu. Slyším vás tu povídat, a tak jsem to připravila.“

Ředitelka si rozmrzele přešlápla, ale neříkala nic.

„Pojďte hned, prosím, aby se mi to tu neválelo,“ naléhala Sadlová.

Vzpurná, která dobře věděla, že je poslední z učitelského sboru, kdo si nechává výplatu vyplácet hotově, a že tím paní Sadlovou obtěžuje, si netroufla odporovat a ekonomku raději následovala. Jak míjela ředitelku, procedila mezi zuby: „Budeš se divit, Růženo, co ti o tom tvém Říhovi povím!“ Bláhová nevěděla, co si o tom má myslet. Mrkla na Zubíčkovi, ale ti jen rozpačitě mlčeli. Za chvíli vyplula Vzpurná s balíčkem bankovek v ruce. Její návrat do sborovny však doprovázel zvuk zvonku, a tak nebyl na povídání klid.

„To bude ale den,“ povzdychla si Vzpurná, zatímco rovnala bankovky do své peněženky. „Prášilová s Drobníkovou jsou v divadle, Uher na školení, Skála u lékaře, Nikodémová marodí! To si teda dáme! Šest hodin bez okénka! A já kvůli tomu smradovi ani nesnídala. Teď už nestihnu ani kapučíno z automatu.“ Jakmile zasunula peněženku zpět do kabelky, vrátila se ke svému tématu: „Růženo, budeš valit oči, až ti povím, co je ten Říha zač!“ Poté se přesunula ke štůsku třídnic na stolku a začala se v nich hrabat. Vylovila tu správnou se štítkem VIII. třída a vykročila směrem ke dveřím.

„Snad mi řekneš, o co jde,“ protestovala ředitelka proti jejímu zamýšlenému odchodu do třídy. „Řeknu, Růženo, samozřejmě, že ti to řeknu, ale až o přestávce. Ono je to totiž na delší povídání!“ S těmi slovy zmizela Vzpurná na chodbě.

Jak kráčela po chodbě, rostla v ní rozmrzelost s každým krokem. Napadaly ji samé nepříjemné věci. Uvědomila si, že za chvíli zase uvidí Říhu. Hned nato si všimla, že nese jenom třídnici. Klasifikační sešit, penálek i učebnici nechala ležet ve sborovně. V tom vzrušení se ani nestačila mrknout do knihy, aby zjistila, co dnes mají osmáci probírat, což znamenalo, že bude muset v hodině improvizovat. To přímo nesnášela. A ke všemu se do oběda nezastaví! Bože, to je den!

Do druhého patra dorazila značně rozladěná, nasupeně rozrazila dveře a do učebny vstoupila v té nejhorší náladě, jakou kdy nebozí žáci poznali. V takových chvílích se nevědělo, co se může a co se musí. Tak například za sebou teď Vzpurná nezavřela dveře a Beránkové se Zlámalovou v první lavici se zmocnila panika. Správně tušily, že přinejmenším jednu z nich za chvíli čeká nějaká pohroma. Buď proto, že se zvednou a bez dovolení zavřou dveře, nebo proto, že zůstanou sedět jako husy a nezavřou je, když přeci vidí, že zůstaly otevřené, nebo proto, že se zeptají, zda mají zavřít, ačkoliv jsou dost velké na to, aby takové věci řešily samy, aniž by obtěžovaly učitele. Zatímco obě děvčata horečně přemítala, jak se zachovat, otevřela Vzpurná třídní knihu, aby zapsala.

„Kdo dnes chybí?“ utrhla se na třídu nepříjemným hlasem, protože si všimla, že Bořkovo místo je prázdné.

Její vzteklost se tím vystupňovala. Bořka totiž zamýšlela hned na začátku hodiny podrobit výslechu a totálně ho zdeptat.

Služba ihned přistoupila s propiskou ke stolku a jala se ustrašeně diktovat jména nepřítomných spolužáků: „Říha, Skřivánek, Bohatá a Suchomelová.“

Tím se učitelčin výbuch o pár sekund oddálil. Jakmile však dopsala poslední jméno, zabrousila pohledem na otevřené dveře a rozpoutalo se peklo.

„Beránková, Zlámalová, vás by asi samotné nenapadlo zavřít za mnou dveře, když jste viděly, že jsem měla plné ruce, že?“ zahlomozila Vzpurná, ačkoliv přišla pouze s třídnicí v ruce.

Beránková se Zlámalovou se cítily jako dvojice králíčků, kterou si vyhlédla hladová krajta, a nezmohly se na sebemenší reakci.

„Tak vy budete ještě vzdorovitě mlčet, když se vás na něco ptám, ano?“

Beránková se Zlámalovou sotva dýchaly a modlily se, aby se jejich domnělé provinění odbylo pouze nadáváním. Hlavně aby jim nenapařila poškolu!

„Takže, děvčátka, očekávám vás dnes ve 14.30 před sborovnou. Připravím si pro vás něco práce, abych vás trochu rozhýbala! Jasné?“

Děvčatům se zatmělo před očima. Třída ztuhla. Nato začala Vzpurná zlověstně listovat učebnicí. Její oči padly na kapitolu Své zdraví máte ve svých rukou.

Protože Vzpurná ještě docela neukojila svou dnešní touhu někomu ublížit, upřela teď svůj pohled na Huberta a řekla: „V dnešní hodině se budeme zabývat o-be-zi-tou! Otevřete si sešity a v bodech napište, jak lze obezitě předcházet a nebo,“ krátce se odmlčela a souvětí zlomyslně dosyčela, „jak nadváhu snižovat. Za deset minut si to shrneme.“

Klára se pokusila Vzpurnou propíchnout očima. Bohužel neúspěšně, a tak jí nezbylo než nalistovat v sešitě následující volnou stránku a vylovit z penálu propisku. Do okraje neochotně zapsala dnešní datum a dala se do práce. Během samostatné práce několikrát zaznamenala, že na ni padl učitelčin zrak. Oči plály Vzpurné hněvivě jako nějaké dračici.

„Že bych byla na řadě já?“ polekala se Klára.

Po deseti minutách hnula Vzpurná zápěstím a mrkla na hodinky.

„Je čas se od toho grázla Říhy trochu odreagovat,“ pomyslela si. „Ten smrad to včera nejspíš přepískl a teď vyspává.“

Vztyčila se za učitelským stolkem a na oko se rozhlížela po třídě, předstírajíc, že si žáka pro prezentaci samostatné práce teprve vybírá. Pak vyzvala Huberta, aby se přesunul k tabuli.

„Kdo by nás mohl zasvěceněji poučit o obezitě a o boji proti ní nežli ty, Míčku! Docházíš přeci do ordinace doktorky Balíkové, že ano?“ pronesla sladce ke své oběti.

Hubert se vysunul z lavice a přikývl.

„Byla by věčná škoda neslyšet hlas toho nejpovolanějšího mezi námi! Tak, Míčku, spusť, jakpak se to s těmi kaloriemi má?“

Hubert koktavě spustil. Vyprávěl spolužákům, jak strastiplnou cestu k normální váze musel pod dozorem doktorky Balíkové nastoupit, a líčil nejrůznější triky, jak zbavovat pokrmy nadbytečného omastku. Když se dostal k oplachování smažených řízků proudem horké vody, všiml si, že spolužáky zaujal. Dokonce i Vzpurná se do Hubertova výkladu zaposlouchala a opravdu na chvíli na Říhu zapomněla.

Když ale zvonek Hubertovo vyprávění přerušil, znovu si vzpomněla na svou včerejší příhodu a jejím tělem projel pocit vzrušení. Zajde za Růženou a všechno jí vypoví. Srazila se s ní hned, jak otevřela dveře. Sešly spolu do prvního patra a zmizely v ředitelně.

„Tak co se ti to vlastně přihodilo, Líbo? Dáš si kafe?“ Vzpurná kývla. „Tak už mě, Libuško, nenapínej a spusť,“ pobídla Vzpurnou ředitelka.

Vzpurná pohledem zavadila o dva bílé šálky, do kterých Bláhová sypala kafe, a spustila: „Představ si, Růženo, že se mi opíral o branku. Chápeš tu drzost?! Povídám: ,No Řího, co to má znamenat?‘ a víš, co on na to? Nic! Vůbec mi neodpověděl. Místo toho si jen krknul! Prase jedno!“

Bláhová se nadechovala a chtěla ji přerušit, ale Vzpurná se nedala.

„Co ti budu vyprávět, Růženo, byla jsem v šoku! A celou dobu při tom kouřil! Děsně to smrdělo, takže to asi byla tráva. Ten váš premiant se pěkně vybarvil! Víš, jak by mohl ohrozit morálku ostatních? Ještě tu začne prodávat drogy. Jsem opravdu zvědavá, co s tím budeš dělat.“

Magistra Bláhová vypadala pomateně. Vůbec si nedokázala v hlavě srovnat, co právě slyšela. Říha, nejlepší žák její školy, je podle Libušky Vzpurné ničema a darebák! Ředitelka začala zhluboka dýchat. Má s Říhou takové plány a teď tohle! Její mozkové závity pracovaly na plné obrátky a brzy došla k závěru, že bude nejlepší, pokusí-li se to vysvětlit jako nedorozumění.

Proto opatrně spustila: „Počkej, Líbo, počkej! Nesmíme se unáhlit. Třeba ses zmýlila.“

Vzpurná nechtěla věřit vlastním uším: „Zmýlila?“ Sáhla po šálku kávy, vnořila do něj lžičku, nevěřícně kroutila hlavou a pronášela uraženým tónem: „Tak já jsem se zmýlila!“

Ředitelka si chtěla všechno nejdříve ujasnit.

„Kdy to bylo, Líbo?“ zeptala se mírným hlasem.

„V půl dvanácté!“ odsekla Vzpurná.

Magistra Bláhová se na kolegyni tázavě zahleděla a Vzpurná hned upřesňovala: „Večer.“

„No vidíš! Byla tma!“ zaradovala se Bláhová. „To ses přeci mohla zmýlit. Vždyť si často stěžuješ, že je u vás v ulici rozbitá lampa!“

„Růženo, nedělej ze mě blázna! Peterkovi ještě svítili. Světlo z jejich verandy mi úplně stačí k tomu, abych spolehlivě poznala člověka, který stojí před mým domem! Růžo, nesnaž se mě zviklat, omyl je vyloučen. Byl vážně to ten tvůj Říha!“

Slovo ‚tvůj‘ zdůraznila, aby Bláhovou pošťouchla. On to opravdu byl ředitelčin Říha. V letošním roce s ním totiž Bláhová hodlala vyhrát všechny olympiády, jež se pro žáky jeho stáří měly konat. Od matematické a fyzikální až po olympiádu v anglickém jazyce! Těšila se, jak lišťanská škola obsadí všechna první místa až do úrovně celostátního kola. O Říhově budoucím přínosu pro školu byla skálopevně přesvědčena. Prý mluví plynně anglicky a sama v hodinách viděla, že jeho matematické myšlení je přímo excelentní! Jestli se o lišťanské škole začne mluvit, bude konečně všem jasné, že není jen tak tuctovou ředitelkou. To, co tu slyšela od Vzpurné, by mohlo její plány nebezpečně ohrozit. Ne, ne. Tak snadno se slávy nevzdá. Dokud to půjde, z Říhy se chuligán dělat nebude. Pro sebe vyvodila ředitelka závěr, že Libuška buď přehání, nebo se jednoduše spletla. Nahlas kolegyni Vzpurné slíbila, že všechno řádně vyšetří a že s Říhou promluví.

„To nemyslíš, Růžo, vážně! Co tady chceš ještě vyšetřovat. Byl to Říha a basta. Trvám na tom, aby byl exemplárně potrestán! Tohle je přece alespoň na trojku z chování! Trvám na trojce z chování, Růženo! A taky se mi ten ničema musí omluvit!“ zaúpěla Vzpurná.

„Ale samozřejmě že se omluví!“ uklidňovala ji Bláhová.

Na Vzpurné viděla, že tohle neprojde jen tak. Bylo jí jasné, že bude muset nasadit všechen svůj diplomatický talent, chce-li světu ukázat, jak skvělá je ředitelka!

Vzpurná odcházela z ředitelny zklamaná. Nemohla se vyrovnat s tím, že magistra Bláhová straní Říhovi. Toho by se byla ani ve snu nenadála! Ve sborovně nenašla nikoho, komu by se se svým zklamáním svěřila, a tak se odebrala rovnou do další hodiny. Na chodbě nazlobeně minula magistru Bláhovou, jíž před chvílí vryla do čela hlubokou vrásku, a vplula do VI. třídy. Výraz její tváře dával hned ve dveřích tušit, že to dnes šesťáci rozhodně nebudou mít jednoduché.

Když Vzpurná po druhé hodině vystartovala ze třídy, přemýšlela, co podnikne o velké přestávce. Se Zubíčkovými nic není a s Bláhovou se už taky setkat nechtěla. Rozhodla se, že si osladí život. Vidina koblihy s krémem nyní vlídně kolébala její rozechvělou a nespokojenou duši. Energicky překročila práh sborovny a kráčela rovnou na své místo. Hrábla do tašky a automaticky zašmátrala v místech, kam byla zvyklá ukládat peněženku. Když ji nenahmatala, položila tašku na stůl a opět do ní vsunula ruku. Netrpělivými pohyby ji důkladně prohledávala. Ruka šátrala stále rychleji, ale na peněženku ne a ne narazit. Vzpurná znervózněla, popadla tašku za cípy dna a celý obsah vysypala na desku svého psacího stolu. Oběma rukama, jež se nyní viditelně třásly, přehrnovala věci ze strany na stranu. Peněženku však nenašla.

Vzápětí ze sebe vyrazila nešťastný výkřik: „Moje peněženka! Kde je moje peněženka?“

Její zoufalý hlas katapultoval ze židle jak ředitelku, tak účetní Sadlovou. Obě se srazily ve dveřích sborovny a nechápavě se dívaly na Vzpurnou.

„Představte si, že mi někdo ukradl peněženku!“ zabědovala znovu Vzpurná, sotva je zahlédla, a zdeptaně si sedala na židli.

Vzpurná měla k zoufání dobrý důvod. Vždyť před dvěma hodinami do peněženky vložila celou svou výplatu!

Magistra Bláhová si rozpačitě přešlápla. Vzpomněla si, že i ona se asi před čtrnácti dny stala obětí lupičů. Někdo se nejspíš vplížil do ředitelny a vytáhl jí z peněženky tři sta korun. Nikomu se o tom však ani slůvkem nezmínila. Jak by škola vypadala, kdyby se dostalo na veřejnost, že se tu krade! „Kdybych nevěděla, že není Říha ve škole, dala bych krk na to, že to byl on,“ zavyla Vzpurná. „Tomu by se to na ty jeho cigarety náramně hodilo! Tolik peněz!“

„Jenže ten ve škole, jak správně říkáš, není. Teď jdu totiž z osmé třídy,“ podotkla magistra Bláhová skoro káravě. Jak jen má Vzpurnou přesvědčit, aby už s tím dala pokoj. Říha musí zůstat mimo podezření a basta!

„Ale vždyť Říha ve škole je,“ vložila se do řeči paní Sadlová. „Sama jsem mu bzučela. Mohlo být asi čtvrt na deset.“

Všechny užasly. Takže Říha byl už dvacet minut po začátku hodiny ve škole, ale na fyziku k Bláhové nedorazil. Kde se zdržel a co mohl po celou tu dobu dělat? Vzpurné vítězoslavně zazářily oči. Už si představovala, jak bude Říha usvědčen a jak ona dostane nazpět svoji výplatu, kterou před očima všech vyloví z jeho tašky.

„Já jsem říkala, že to může být jedině ten grázl!“

„Tak dost,“ zarazila ji magistra Bláhová. Vzpurná, která věděla, o co Bláhové jde, se uraženě otočila a opustila sborovnu. V očích měla slzy.

Magistře Bláhové to nedalo. Otevřenými dveřmi se rozběhla do kanceláře paní Sadlové a odtud vyrazila rovnou na chodbu. Ani nepřemýšlela nad tím, kam mezitím zmizela Vzpurná, po které na chodbě nebylo ani památky, a svižně se vzdalovala svým typickým ředitelským krokem, aby co nejdřív dorazila do osmé třídy. Vyzvedla si tam Bořka a odvlekla ho do ředitelny.

„Milý Bořku,“ spustila úředně, „přivedla jsem si tě sem, neboť potřebuji, abys mi něco vysvětlil. Za prvé bych ráda věděla, proč jsi nedorazil na hodinu fyziky.“

Bořek pochopil, o co šlo. Neměl ale chuť se Bláhové s čímkoliv svěřovat.

„Tak už spusť, ať se nezdržujeme,“ trvala na svém ředitelka.

„Byl jsem na toaletě,“ vymyslel si pohotově.

Magistra Bláhová se trochu zarazila.

„Dobře,“ řekla jen, protože se na to nic jiného říct nedalo. „A z jakého důvodu jsi chyběl v první vyučovací hodině?“

„Zaspal jsem, paní ředitelko. Probudil jsem se až v osm hodin. Ze Skalice je to půlhodina pěšky.“ Bláhová byla celá nesvá. Záchod a zaspání! Vzpurná bude pěkně řádit, až ji s Bořkovým vysvětlením seznámí. Takové hloupé výmluvy bude považovat za důkaz pro svoje nařčení! Avšak ani Bláhová se nemohla ubránit pocitu, že tu něco nehraje. Po chvíli vnitřního boje se rozhodla pro radikální řešení.

„Bořku,“ zavelela přísně a poklepala na desku starého konferenčního stolku, u něhož seděli, „vyklop sem obsah své aktovky.“

Bořek na ředitelku zděšeně vyvalil oči.

„To nemyslíte vážně, paní ředitelko! Proč bych měl?“

Magistra Bláhová byla ráda, že byli sami: „Bořku, já tě chápu, ale chápej zase ty mě, mám k tomu své důvody. Snad bys mi mohl důvěřovat, nemyslíš?“

Poslední slova pronesla už se znatelným dotčením. Nechtěla přece Bořkovi ublížit! Hodlala mu krádeže pouze rozmluvit. Bezmezně totiž spoléhala na svůj výchovný vliv. Věřila, že jedna její domluva je účinnější než pět let pobytu v Makarenkově pracovní kolonii pro mladistvé provinilce. „No tak, bude to,“ přešla do nesmlouvavého ředitelského tónu, když se Bořek k ničemu neměl. „Z čeho jsem obviněn?“

„Z krádeže peněženky,“ vyštěkla magistra Bláhová nakvašeně a přísně zaburácela, „a teď chci vidět ty věci!“

Bořek pobledl. Roztřesenou rukou sáhl k noze křesla, o kterou předtím svou aktovku opřel, zvedl ji ze země a jako v mrákotách vysypal její obsah před napjatou ředitelku.

„Prosím,“ řekl přiškrceným hlasem, podávaje prázdnou aktovku překvapené Bláhové, „můžete si ji prohlédnout.“

Ředitelka ji jen lehce prohmátla a vrátila ji Bořkovi. Očividně se jí ulevilo.

„Byla jsem si téměř jista, že se jedná o nedorozumění, Bořku,“ švitořila a usmívala se, aby poněkud uvolnila atmosféru. „Předpokládám, že stejně snadno vyvrátíš i to druhé osočení. Kde jsi byl včera kolem půl dvanácté?“

Bořek vytřeštil oči a vyjekl: „Proč se ptáte?“

Ředitelka jeho reakci nerozuměla a pozorně se na něj zadívala. Bořkova tvář se protáhla v nešťastný škleb.

Přes ohrnuté rty šeptal: „Snad mě zas někdo neviděl?“

„Jak tomu mám rozumět: zas mě někdo neviděl?“

Bořek se rychle ovládnul a řekl: „Byl jsem doma, paní ředitelko, celý večer jsem byl doma. Opravdu.“

„Seš si tím naprosto jist?“

„Naprosto.“

„Tak to bychom měli. Jsem ráda, že se jedná pouze o politováníhodnou záměnu, o pouhý omyl. Moc bych si přála, kdybys mi mohl slíbit, že se to už nebude opakovat. Že tě již nikdy nikdo neuvidí tam, kde nemá.“

Magistra Bláhová každé slovo vyslovovala pečlivě a pomalu, aby Bořek dobře porozuměl, že pro dnešek se mu odpouští. Tím považovala celou věc za vyřízenou. Měla dobrý pocit z toho, jak diplomaticky vše zaonačila. Doufala, že si Říhu zavázala a už ho viděla vítězit za svou školu. Málo platné, na jednání s mládeží musí být talent a ten magistře Bláhové podle jejího přesvědčení nescházel. Zvedala se z křesla, čímž Bořkovi naznačila, aby udělal totéž. Teď se odeberou do hodiny a příští přestávku si pozve Líbu. Snad to nějak ukočíruje, už toho přece musela za svoji ředitelskou kariéru zvládnout mnohem víc.

Na začátku další přestávky si Vzpurnou pozvala do své pracovny a usadila ji v křesílku naproti sobě.

„Tak Říha to nebyl, Líbo,“ prohlásila skoro obřadně ředitelka a odmlčela se, aby poskytla prostor Vzpurné.

Divila se, že Vzpurná nereaguje.

„Vnímáš mě, Libuško, Říha to nebyl,“ zkusila to ještě jednou.

Vzpurná se na ni lhostejně podívala: „Že nebyl?“

„Tu peněženku nevzal Říha,“ vysvětlila Bláhová.

„Ovšem,“ prohodila Vzpurná rezignovaně. „A kdo to tedy byl? Kdo mi ukradl mou peněženku? Zubíčkovi nebo snad Sadlová?“

„Ale Líbo, měj přece rozum! Copak jsou ve škole jenom tihle tři. Mohl to být kdokoliv.“

„A co moje peníze? Co mi poradíš?“ neměnila Vzpurná tón.

„To víš, Líbo, dokud někoho nechytneme za ruku, musíme mlčet,“ přednesla Bláhová Vzpurné svůj osvědčený recept na boj proti zlodějům. „A věř mi, že je to tak lepší. Myslím mlčet, že je lepší. Jak bychom vypadali, kdyby se o tom příliš mluvilo,“ rozváděla Bláhová svou teorii dál. „Vyšetřování, které by nepřineslo výsledek, by mohlo nadělat mnoho škody. Co lidí by se mohlo urazit! Kolegové, rodiče. Ne, ne, to by nic dobrého nepřineslo.“