Tomáš Dušek

Experiment 711

aneb 

Muž, který stvořil Čingischána

2021

Nedávná minulost

Znovu obcházeli jednotlivé úseky a zkoumavě poklepávali na jednotlivé kameny.

Čínský důstojník netrpělivě přešlápl a mocně popotáhl nosem.

„Už jste tu hledali.“ Odplivl si velký chrchel daleko ze svahu, do nažloutlého jílu. „Už jste tu hledali,“ opakoval. „A několikrát. Jen plýtváte naším časem a poškozujete jednu z nejcennějších památek světa.“

Profesor mlčel. Nechtěl si znepřátelit vojáky a úředníky ještě víc než doteď. Pomalu odpočítával kameny.

„Tenhle,“ rozhodl nakonec.

Důstojník zkontroloval kámen. Lehce na něj zaklepal klouby prstů. Kámen se v ničem nelišil od ostatních.

„Předtím to byl tamten,“ ukázal do dálky.

Profesor se zahleděl směrem, kterým důstojník ukazoval. Velká zeď a řada strážních věží mizely v dálce za obzorem.

„Tohle je nový poznatek.“ Otočil se zpět na důstojníka a upřel na něho prosebně oči.

Důstojník zavrtěl hlavou. „Nepovolím vám znovu poškozovat zeď.“

„Prosím,“ naléhal profesor. „Naposledy. Je to otázka světového významu. Prosím,“ sepjal prosebně ruce a v jednu chvíli to vypadalo, že před důstojníkem poklekne.

Důstojník váhal. Minule také rozebrali zeď. Tedy – vytáhli jeden kámen a když nenašli to, co hledali, uložili kámen zpět do zdi. Profesorovi studenti vložili kámen zpět do zdi opravdu dobře. Pouze lehké otluky na okrajích kamene ukazovaly, kde byl vytažen.

„Poslední pokus,“ smlouval profesor. „A pokud to znovu nevyjde, nikdy nás tu již nespatříte.“

„Poslední pokus,“ souhlasil důstojník.

Dali se do práce. Jemně oškrabávali prach a hlínu z kamene a jeho okolí, vědomi si ostrého pohledu důstojníka na svých zádech. Když byl kámen již docela očištěn a spára mezi ním a ostatními kameny vyškrábána, připevnili ke kameni nástavec s okem a pevně jej přilepili.

„Lepidlo samozřejmě potom odstraníme,“ uklidňoval profesor důstojníka.

Důstojník výhružně mlčel. Dávno by už profesora a jeho tým vyrazil, ale potřebná povolení a další dokumenty mu přece jenom svazovaly ruce.

Studenti opřeli o další kameny podpůrné tyče a pomocí vrátku, rumpálu a kladek začali napínat ocelové lano připevněné k háku. Trvalo to jen pár vteřin, než se kámen se znatelným skřípěním začal vysouvat. Nyní pod něj přistavili lešení, aby nespadl na zem a mohl se popřípadě znovu zasunout.

Dál pokračovali. Nakonec byl kámen venku.

Povytáhli ho ještě dál a nahlédli dovnitř.

„Tak co?“ posvítil si důstojník do vzniklého otvoru malou baterkou.

Profesor sáhl dovnitř. „Jen udusaná hlína,“ zašeptal zklamaně.

Několikrát znovu zašátral v otvoru. Když ruku vytáhl, držel v ní jen trochu sutě.

„Jen hlína. Jenom hlína,“ řekl zklamaně profesor a unaveně si sedl na krabici od nějakého přístroje. „Tolik let bádání a zase zklamání,“ šeptal.

V tu chvíli ho důstojníkovi bylo líto. Věděl, jakou peripetií musel profesor projít, aby mu úřady povolily kopat v tak cenné památce, jako je Čínská zeď. Navíc, profesor nebyl ani Číňan a čínské úřady jsou sice k cizincům slušné, ale o to více jim v tichosti kladou pod nohy překážky.

„Jaký je ten kód, který má ukrývat poklad?“ zeptal se profesora.

„Jaký kód?“ nechápal v první chvíli profesor.

„Ta zakódovaná zpráva.“

„Jo. Ano. Ty zprávy.“ Profesor se odmlčel a tupě zíral na otvor ve zdi.

„Profesore,“ sklonil se k němu jeden z jeho studentů. „Pan kapitán se vás ptal na tu zakódovanou zprávu.“

Profesor stočil oči z otvoru a podíval se na čínského důstojníka.

„Ve zprávě je, že je to den, kdy zemřela dvojčata. Pokud je to tak, tak by se zpráva měla skrývat zde. Jedenáctý kámen v řadě, devátý ve sloupci ve věži, která je dvoutisící prvá v řadě od moře.“

Důstojník váhal s otázkou. „Dvojčata? Nerozumím,“ odhodlal se nakonec.

„Ta zpráva. Je v ní o dvou válkách, jak vzniknou, jak skončí. O atomových bombách. O městech, na která spadnou. O bolševické revoluci. Nepíše se v ní v hádankách, jako u Nostradama. Je konkrétnější, o hodně. A píše, že zná největší tajemství a klíč k němu je ukryt zde,“ ukázal profesor na zeď. „V téhle zdi, protože ví, že ona přetrvá až do dnešní doby.“

„Ale vy už jste tu jednou hledali. Vloni? Nebo předloni?“ vzpomínal důstojník.

„Ano, předloni.“ Profesor sklonil hlavu. „Podle toho, co jsem zjistil, jsou tři totožné zprávy vedoucí ke třem totožným klíčům. Vodítko k jedné se nedochovalo. U druhé jsme předpokládali, že má znamenat smrt vůdce. Vůdců bylo mnoho. Mao, Lenin, Stalin, Hitler. Předpokládali jsme Hitlera. Věž tisící devatenáctá čtyřicátá pátá, pátý kámen ve sloupci jako měsíc a osmý kámen v řadě. Ale nic jsme nenašli.“

Velitel zíral na profesora jako na zjevení a přemýšlel, jestli si z něj profesor nedělá legraci.

„Děje se něco?“ všiml si profesor důstojníkova překvapeného pohledu.

„Můžete mi to zopakovat? Tu poslední větu?“ zeptal se důstojník.

„Smrt vůdce, Adolfa Hitlera. Rok devatenáct set čtyřicet pět. V květnu. To je pátý měsíc, který odpovídá pátému sloupci. Osmý den – osmý kámen v řadě,“ nejistě opakoval profesor, protože i on v tu chvíli vytušil, že něco není v pořádku.

„Nejenže mi tu říkáte nesmyslnou pohádku, které nemůže normální, rozumně uvažující člověk uvěřit, ale navíc, pokud si tedy ze mě neděláte legraci, nechápu, jak můžete být profesor historie!“ rozkřikl se důstojník na profesora.

„Nerozumím…“ zakoktal se profesor.

„Pokud jste hledali pod kamenem ve věži tisící devatenácté čtyřicáté páté, pátý kámen ve sloupci jako měsíc a osmý kámen v řadě, tak jste hledali špatně. Adolf Hitler se zastřelil třicátého dubna. To je sloupec čtyři, kámen třicátý. Už rozumíte? Hledali jste podle data konce války.“

Profesor chvíli lapal překvapeně po dechu a potom vstal a hněvivě se rozhlédl po svých studentech.

„Kolik vás tady je? Kolik vás se mnou spolupracuje už léta? Jak to? Jak to, že to nikoho nenapadlo? Jak to, že mě nikdo neopravil?“ rozkřikl se na ně.

Studenti stáli zahanbeně se skloněnými hlavami.

„Musíme znovu,“ ukázal profesor směrem k věži tisící devatenácté čtyřicáté páté.

„Rozhodně ne!“ rozkřičel se pro změnu zase důstojník. „Jsme tady. A tady zůstaneme. Co je to za tu hádanku?“

„Den, kdy zemřou dvojčata.“

Důstojník lehce zavrtěl hlavou.

„Dvojčata. Dvě věže. Jedenácté září. Amerika. Obchodní centrum.“ Napovídal profesor.

„Aha,“ pochopil důstojník a znovu se podíval na zeď. „To by mohlo být kdekoliv,“ bručel. „Spousta věží byla již zničena, spousta zdí rozebrána.“

Profesor poklesl v ramenou.

„Tolik jsem v to věřil. Není to jen doklad o naší historii, ale je to i historie vaší země,“ vysvětloval.

„Ale je to jen mýtus, báchorka.“ Důstojník pohledem kontroloval kameny.

„Schliemann také našel Tróju jen díky báchorce.“

Důstojník pokýval hlavou a v duchu kontroloval výpočty. Kameny seděly. Znovu posvítil do otvoru.

„Doneste mi nějakou tyč. Třeba to bude kousek dál. Hlína si sesedá, pracuje,“ bručel.

Jeden ze studentů mu podal železnou tyč na páčení.

Důstojník zkusmo vrazil tyč do otvoru. Potom znovu a znovu.

„Zní to dutě.“

„Opravdu?“ Profesor se naklonil k otvoru s novou nadějí.

„Ale to může být cokoli,“ mírnil jeho nadšení důstojník a znovu zabořoval tyč do otvoru stále větší a větší silou.

„Opatrně, opatrně,“ šeptal profesor.

Důstojník znovu udeřil. Tyč projela překážkou a zajela hlouběji do otvoru.

„Je… Je to tady... Je to ono. Musí to být ono,“ šeptal profesor, zatímco důstojník zastrčil ruku až po rameno do otvoru a snažil se nahmátnout něco v jeho útrobách.

„Něco tam je,“ informoval profesora a ostatní.

„Opatrně, nepoškoďte to!“ obořil se na důstojníka profesor.

V důstojníkovi se v první chvíli vzedmul vztek, ale hned se opanoval.

„Dřevo, dřevěné třísky.“ Vytáhl ruku zpět. „Byla to asi truhlice, ale věkem se rozpadla.“ Ukázal na hrst třísek v ruce.

„Opatrně, opatrně.“ Profesor vytáhl odněkud čisté plátno a důstojník na něj vysypal třísky. „Je to skoro tisíc let staré.“

Důstojník znovu zastrčil ruku do otvoru.

„Prosím, prosím. Opatrně. Raději to nechte na mně,“ šeptal profesor, ale důstojník ho nedbal. Šátral rukou v otvoru.

„Něco tam je. Něco držím, ale nejde s tím pohnout.“

„To je ono. Je to ono. Prosím, nezničte to. Kdybych raději já, nebo moji studenti...“

Důstojník neslyšel. I jeho opanovala objevitelská horečka. Na čele se mu srážel pot a uniformu měl celou pokrytou prachem, jak byl až po rameno ponořený v otvoru.

„Už se to hnulo! Mrcha jedna. Je to těžké,“ sípal a trhavými pohyby vytahoval ruku z díry ve zdi.

„Opatrně! Pomalu,“ poskakoval okolo důstojníka profesor jako čertík na gumě a snažil se alespoň koutkem oka zahlédnout to, co důstojník tahal ven, zatímco jeho studenti utvořili okolo nich půlkruh a s očima navrch hlavy se snažili jako první zahlédnout to, co táhne důstojník ven.

„Foťte to, nahrávejte. K čemu vás vlastně mám?“ obořil se na ně profesor. „Pane plukovníku, generále. Mohl bych já?“ prosil nešťastně.

Ale důstojník neslyšel. Vytáhl ruku z otvoru s kusem kovu, obaleným hlínou.

„Je to těžký,“ konstatoval a podával profesorovi předmět oběma rukama. „Je to... Je to ono?“ zeptal se.

„Ano,“ vydechl profesor. „Máme naši Tróju,“ vzdychal blaženě.

Někdo odněkud vyčaroval malou stoličku. Položili na ni předmět a opatrně z něj začali ometat hlínu, zatímco okolo pobíhali studenti s mobily a kamerami.

„To je zlato?“ ujistil se důstojník.

„Ano,“ vysvětloval opatrně profesor. „Je to válec. Válec ze zlata. Dutý válec ze zlata.“ Znovu otíral hlínu. „A v něm je další válec. A v něm další. Všechny z pravého čistého zlata, protože zlato nepodléhá zkáze. A na každém válci je část obrovského tajemství. Vyryto jedním jediným člověkem.“ Setřel poslední zbytky špíny na válci vlhkým hadříkem a začal studovat písmo.

„Tohle přece není mongolština,“ řekl po chvilce.

„Ani čínské znaky,“ potvrdil důstojník.

Oba zvedli hlavy a zadívali se jeden druhému do očí.

„Buď si z nás někdo udělal obrovskou srandu, nebo musíme přepsat dějiny,“ zašeptal profesor.

Přítomnost

Víte, koho mi připomínáte?“ zeptal se Vransky muže v bílém plášti.

„Ne,“ zavrtěl muž hlavou.

„Profesora Orfanika. Z Tajemného hradu v Karpatech.“

„Neznám,“ zavrtěl hlavou muž v plášti.

„Nečetl jste Verna?“ zklamaně protáhl obličej Vransky.

„Ne. Ale v nejbližší době se chystám si ho přečíst,“ ukázal muž v bílém plášti na Vranskeho ukazováčkem.

Vransky si zkoumavě muže prohlížel.

„Kecáte,“ řekl po chvilce.

„Kecám,“ potvrdil muž v plášti.

„Můžu vám říkat Orfaniku?“ zeptal se Vransky. „Když jste se mi odmítl představit? Nechci na vás volat jenom hej ty.“

„Jak je ctěná libost,“ pokrčil muž v plášti rameny a dál si Vranskeho zkoumavě prohlížel.

„Tak profesore,“ položil Vransky ruce křížem na stůl. „Tak, o co vám jde?“ zeptal se.

Profesor Orfanik nahlédl do složky. Ovšem tak, aby do ní Vransky neviděl.

„Vy jste byl v Afghánistánu?“ zeptal se.

„Jo,“ potvrdil Vransky. „A taky v Djibouti. A na dovolený na Sicílii.“ Sundal ruce ze stolu, sedl si trochu bokem a dal si nohu přes nohu, čímž naznačil, že to bude asi dlouhé povídání. „Ve Vídni, a i na Maltě. Ve Švýcarsku. A v Africe. A v Iráku a v Rusku.“

Profesor Orfanik zvedl ruku, ve které nedržel složku a dál prohlížel papíry.

„Zajímají mě jenom ty vojenské mise,“ usekl Vranskemu řeč.

„Ono všechno byly jen vojenské mise,“ pousmál se Vransky.

Profesor pokýval hlavou.

„To věřím,“ řekl s mírnou ironií v hlase. „A tady v Americe žijete už patnáct let?“

„Jen pět. Deset let přežívám ve vašich vězeních.“

Profesor se pousmál a mírně pokrčil rameny.

„Tak vám oznamuji, že už v nich dlouho pobývat nebudete,“ řekl s mírnou ironií v hlase.

Vransky lehce pobledl v obličeji a na chvilku se odmlčel.

„Rozumím. Proto jste tedy tady,“ konstatoval. „Můj slavný den D. Takže, mám se připravit?“ zeptal se mírně ochraptělým hlasem.

Profesor Orfanik mírně kývl hlavou a dál sledoval Vranskeho obličej.

Chvíli bylo ticho.

„Ale co,“ vzdychl Vransky. „Deset let jsem to čekal. Věděl jsem, že to přijde.“ Znovu se na chvíli odmlčel. „Kdy?“ zeptal se po chvilce.

„Zítra ráno. Při úsvitu.“

Vransky mlčel.

„To už není moc času. Jeden den. Necelý den. A dlouhá noc,“ řekl po chvilce.

Profesor Orfanik pár vteřin mlčel. Poté nahlédl do složky ve své ruce.

„Ani jste si nepodal žádost o milost.“

„A měl bych šanci?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Orfanik. „Máte za sebou moc mrtvých.“

Bylo ticho.

„Zabíjel jsem jen lidi, o kterých jsem si myslel, že si to zaslouží. Nikdy jsem nezabíjel ženy a děti...“

„Já nejsem váš soudce, mně se neospravedlňujte,“ přerušil Vranskeho profesor Orfanik. „A nehrajte mi tu na city. Nechal jste si za to dost zaplatit.“

„Byla to jen práce.“

Profesor Orfanik to nekomentoval. Znovu prohlížel složku.

„Dělal jsem stejnou práci, jako děláte teď vy. Taky dostanete zaplaceno za moji smrt,“ předklonil se Vransky nad stolem.

„Znovu opakuji, nesnažte se ve mně vzbudit pocit viny,“ zvedl profesor oči od papírů. „Krom toho, já nejsem váš popravčí.“

„Tak proč tu jste? Jako kněz nevypadáte.“

„Co byste tipoval?“

Vransky váhal.

„Třeba mi chce vláda něco nabídnout. Odpravit nějakou nepohodlnou osobu?“

„Moc jste sledoval špionážní filmy. Na to má vláda naštěstí jiné metody.“

„Tak nevím.“

„Můžu vám nabídnout obchod?“ skryl profesor Orfanik znovu hlavu v deskách.

„Zachrání mi to život?“

„Ne.“

„Tak nechci.“

„Pomůžete vědě.“

„Moje orgány?“ přemýšlel Vransky. „To asi ne. Prolezlé nemocemi. Žlutá zimnice, horečka dengue, syfilida, prý vyléčená, ale věřte dneska doktorům. To asi není to, co po mně chcete.“

„Ne. Nemáme zájem o vaše tělo,“ potvrdil Orfanik

„Tak nevím,“ vzdychl Vransky. „Hele čéče. Právě jste mi oznámil, že zítra ráno zhebnu a já teď nemám náladu na hádanky. Chápete to?“

„Myslím, že ano,“ souhlasil profesor Orfanik.

„Tak o co jde?“

Profesor se znovu zadíval do Vranskeho složky.

„V Americe se popravuje všelijak. V některých státech elektrickým křeslem,“ začal rozvláčně.

„Myslíte, že to nevím? Zítra se v jednom takovém usadím.“

„Není to zrovna nejhumánnější poprava. Člověk se podělá, škvaří se mu mozek, je cítit, jak se peče, oči mu popraskají, občas vypadnou z důlků...“

„Proč mi to říkáte?“

„Nenapadlo vás, proč – přestože je to dost nehumánní – v tom pokračujeme?“

„Nejspíš proto, že jste zkurvení sadisti. Už jsem řekl, nemám náladu na hádanky.“ Vransky lehce praštil dlaní do desky stolu.

Profesor kýval hlavou.

„Ne vždy odsouzený zemře hned. Někdy přežije i několik pokusů o smrt,“ pokračoval Orfanik s mírným úsměvem.

Vransky rozhodil ruce v nechápavém gestu.

„V Iránu mě mučili elektrikou. Přežil jsem to. Proč mi to říkáte?“

Profesor zabořil nos do papírů.

„Nebyl jste v Iránu.“

„Nemáte tam všechno. Spletl jsem si cestu.“

„A jak jste...?“ znovu projížděl profesor údaje ve složce. „Ale, to je přece jedno, to s námi teď nesouvisí.“

„Tak... Co... Po... Mně... Chcete?“ usekával Vransky slova.

„Jak jsem řekl. Je to pomoc vědě,“ vzdychl tentokrát profesor Orfanik nešťastně. „Věc se má tak. Jde o přísně tajný projekt. Ale pokud chci, abyste do projektu vstoupil, musím mít váš souhlas. Dobrovolný. A protože jsme demokratická země,“ ušklíbl se profesor ironicky koutkem úst, „tak vás musím o projektu informovat. Ale předtím vás musím požádat, abyste písemně potvrdil, že vše, o čem vám teď řeknu, neprozradíte třetí osobě.“

„Vzhledem k tomu, že mám ráno popravu, tak jediný, komu to mohu vykecat, je vězeňský kaplan.“

„Nedostanete kaplana,“ zavrtěl Orfanik hlavou.

„Mám na něj právo!“

„A i stráže patří k našim lidem…“ pokračoval Orfanik.

„Tak k čemu chcete můj podpis?“

„Mně je váš podpis u prdele, ale můj nadřízený se bojí úředního šimla. Takže, pane Vransky. Chcete se účastnit vědeckého experimentu?“

„Musím si to rozmyslet.“

„Tady máte dokument, který si přečtěte. Píše se v něm, že o tom, co vám řeknu, s nikým nepromluvíte, a nevyzradíte nic z toho, co se dozvíte. Pod trestem smrti.“

„Pod trestem smrti? Není to absurdní?“

„Je.“

„Já podepíšu, že o tom nebudu mluvit, ale stále to mohu odmítnout?“

„Ano.“

Vransky lehce přejel dokument pohledem a podepsal.

„Ale umíte přesvědčovat.“

„Výborně,“ založil Orfanik papír do složky. „Takže, začneme s povídáním.“

Vransky lehce zvedl prst.

„Bude to asi dlouhý. Kafe?“

„Ne, nedám si.“

„Já myslel pro mě.“

Profesor Orfanik lehce zafuněl.

„To si asi děláte legraci?“

„Ne. Co to pro vás je, jedna káva? Třeba vám to pomůže v přesvědčování. Jsem po kávě takovej naměkko a dám se líp přemluvit.“

Profesor se zamyslel. Pak kývl.

„Jednu kávu prosím,“ řekl do vzduchu.

Vransky si dal znovu nohu přes nohu a čekal.

Mezitím mu muž v černém donesl kafe.

„To jsou ti za zrcadlem?“ zeptal se Vransky a ukázal na prosklenou stěnu.

Profesor kývl.

„Můžeme pokračovat?“

„Ještě cukr,“ požádal Vransky.

„Ne!“ vykřikl profesor.

„No, tak ne. Bez cukru je taky dobrá,“ ustoupil Vransky.

„Můžu tedy konečně začít?“

„Začněte, profesore, jsem jedno velký ucho.“

„Takže,“ nahlédl profesor znovu do papírů, jako by to tam měl předepsané.

„Pane Vransky, historie popravy elektrickým proudem je ve Spojených státech velice dlouhá.

Měla se už několikrát zrušit a v některých státech už se neprovádí. Přesto se v našem státě provádí, a to z vědeckých důvodů.

Abych vám osvětlil, proč z vědeckých.

Poprava v elektrickém křesle je nehumánní, a ne vždy se povede. Občas odsouzený přežil smrtelnou dávku a bylo potřeba vykonat exekuci znovu. A znovu, než lékař potvrdil smrt.

Už při prvních popravách, když se to nepovedlo a připravovala se další, si doktoři, kteří měli určit nebožákovu smrt, všimli, že odsouzenec někdy mumlal nějaká slova. Překvapivě to byla kolikrát cizí slova, slova, která ten člověk nemohl znát.

Před padesáti lety jeden černoch dokonce nabyl vědomí a během těch pár minut, než byl popraven, znovu řekl, že byl v jiném světě. Světě, kde nebylo železo a vše se dělalo kameny. Kamenné byly sekery, nože byly z kousků kamene, oštěpy měly kamenné špičky.

Nikdo mu nevěnoval moc pozornosti, bylo to bráno jako halucinace a černoch byl popraven. Přesto se to dostalo do záznamů.

O pět let později se podobný jev opakoval. A dokonce dvakrát ve stejném roce.

V jednom případě ten člověk vyprávěl, že byl sedlákem v nějaké vesnici. Podle všeho ve Francii. Druhý popravený vyprávěl, že byl ženou, pradlenou v Anglii na konci osmnáctého století.“

Profesor Orfanik se odmlčel a sledoval Vranskeho.

„Tohle už nešlo ignorovat,“ pokračoval profesor. „Tento fenomén se začal zkoumat.

Vznikl zvláštní projekt. Není velký, má jen několik vědců. Je přísně utajený, protože některé skupiny by mohly tvrdit, že se jedná o pokusy na lidech a začít nás přirovnávat k nacistům.“

„Nějaká podoba s Mengelem tu je,“ skočil mu Vransky do řeči.

„Projekt dostal název HWT. Je to zkratka: Harrison's Way in Time (Harrisonova cesta časem),“ nenechal se vyrušit profesor.

„Harrison byl kdo?“ zeptal se Vransky.

„Harrison byl ten černoch, co první popsal, že byl duchem v jiné době.“

„Aha. Vy mi chcete říct...“ skočil mu do řeči Vransky.

„Chci vám říct, že pokud nastavíme přesný poměr mezi volty a ampéry, které zítra hodláme pustit do vašeho těla, a zároveň do toho započítáme vaši váhu, odolnost, vodivost kůže, vlhkost okolního prostředí, venkovní teplotu, teplotu vašeho těla, vaše duševní rozpoložení a desítky dalších faktorů, máme určitou naději, že se vaše mysl na setinu vteřiny ocitne ve vědomí čerstvě zemřelého člověka.“

„Ve vědomí čerstvě zemřelého člověka?“ opakoval nechápavě Vransky.

„Ano. Nevíme zatím čím to je, ale předpokládáme, že to má něco společného s tím, že tělo již nefunguje, ale mozek se v posledních záchvěvech života snaží ještě přežít. Nebo je to něco jiného. Prostě zatím nevíme. Snažíme se na to přijít,“ pokrčil profesor rameny.

„A ta setina vteřiny?“

„To je jen takový obrat. Je to jen záblesk, kdy pronikne objekt do subjektu. V poslední desetině vteřiny, než mozek úplně odumře.“

„Ale... Co si může člověk zapamatovat...“

„Divil byste se, ale něco ano. Není toho moc, jen krátké útržky paměti. Má to ale kolikrát velkou historickou hodnotu. A nejenom historickou. Naznačuje to, že čas je opravdu jen irelevantní a vesmír a kvantová mechanika a...“

„Tomu nerozumím,“ přerušil Vransky profesora. „Ale pokud to chápu, chcete mě zítra použít ke svému experimentu.“

„Chápete dobře,“ zvedl prst profesor.

Vransky se na chvilku zamyslel.

„Přežiju to?“ zeptal se profesora.

Profesor složil vztyčený prst do dlaně.

„Je tu určité riziko...“

„Jak určité?“

„Velké...“

„Jak velké?“

„Tak asi...“

„Profesore, na rovinu. Mám na vás necelý den. A nechci ho trávit dohady. Jakou mám naději?

„Moc velkou ne.“

„Já chci čísla. Jsem sedm set jedenáctý v pořadí. Kolik lidí nepřežilo?“

„Jak víte, že...?“ cukl sebou překvapeně profesor Orfanik.

„Máte v rohu desek malý nápis experiment 711. Protože jsou to desky s mými údaji, předpokládám, že jsem sedm set jedenáctý. Kolik z těch sedm set deseti nepřežilo? Dejte mi konkrétní číslo.

„Pět set dva zemřelo při pokusu.“

„Výborně,“ zaradoval se Vransky. „Takže to není stoprocentní.“

„Sto osmdesát čtyři mělo natolik poškozený mozek, že nebylo možno nic zjistit,“ chladil Vranskeho nadšení profesor.

„Aha... To už je horší... Pořád ještě zbývá dvacet čtyři lidí, kteří přežili v relativně dobrém stavu.“

„Ano. Dvacet čtyři,“ potvrdil bezvýrazným hlasem profesor.

„A vyprávěli?“

„Dvacet nezažilo žádné mimotělní spojení.“

„A ti čtyři?“

„Ano. Ti opravdu navázali spojení s mrtvým člověkem a podali zprávu.“

„Hmmm,“ zamyslel se Vransky, „to je opravdu malá naděje.“ Chvíli přemýšlel. „Chci se na něco zeptat, profesore Orfaniku.“

„Na co?“

„Ti čtyři, co přežili. Jak to s nimi dopadlo?“

Profesor na krátkou dobu zaváhal.

„Je to přísně tajný projekt. A nemá nějaký odkladný účinek.“

„Rozumím,“ pochopil Vransky.

„Cestovatel dostane nějaký krátký čas na zotavení a je znovu vyslán na cestu.“

„Znovu do něj, do mě pustíte proud?“

„Ano. Pokud samozřejmě souhlasí.“

„Z těch, co přežili, souhlasil někdo?“

Profesor zavrtěl hlavou.

„Nebude lepší, když to nepřežiju?“

„Užijte si ten zbývající čas,“ zaklapl profesor desky. „Nechte si poslat dobrou večeři a rozjímejte.“

„Můžu si to rozmyslet? Tu cestu časem.“

„Samozřejmě,“ poprvé se pousmál profesor. „Ale vy si to přece nerozmyslíte. Viděl jsem váš psychologický profil.“

Pro většinu lidí to byla obyčejná noc. Pro Vranskeho ne.

Seděl a přemýšlel nad svým životem. Najedl se, napil a překvapivě k ránu i na chvíli usnul.

Před svítáním ho probudili. Lehce se umyl, vyčistil si zuby a vydal se na poslední cestu.

Neodvedli ho do popravčí cely. Hned vedle měli připravenou jinou místnost. Nebyla jinačí, jen místo křesla byl připraven operační stůl.

„Myslel jsem, že mě posadíte do opravdového křesla,“ překvapeně se zastavil Vransky ve dveřích.

„To se používá, pokud jsou u toho svědci nebo novináři. Ale vy nemáte příbuzné, nejste pro nikoho zajímavý. Proto pro vás máme tohle,“ ukázal Orfanik na stůl.

„Vypadá to jako pitevní stolice.“

„No, ono to tak trochu je. Po exekuci dojde většinou k pitvě. Takhle se nám to trošku ulehčí.“

Vransky to nekomentoval. Poslušně si stoupl na váhu a nechal se zvážit. Poté dostal několik uklidňujících injekcí, a lehl si na stolici.

Doktor a jeho dva asistenti mu na celé tělo upevnili elektrody, zatímco z povzdálí vše sledovalo několik mužů v černém obleku a několik dalších v bílých pláštích s nezbytnými deskami a papíry v rukou.

„Nebudeme to prodlužovat,“ řekl profesor Orfanik. „Stejně máme dvanáct minut zpoždění a já musím ještě na další sezení. Chcete něco pronést, nějaká poslední slova?“

Vransky zavrtěl hlavou.

„Tak do toho.“ Profesor zmáčkl několik kláves na počítači a začal odpočet. Příjemný ženský hlas počítal od deseti dolů. Při nule se Vranskeho tělo na malý okamžik vzepnulo a zase povolilo. Nastalo ticho.

„Žije?“ zeptal se jeden muž v černém.

„Životní pochody jsou v pořádku. Drobná arytmie srdce, ale to by se mělo spravit,“ odpověděl profesor od monitoru.

„Dobrá zpráva. Je při vědomí?“

„Ano. Slyší nás. Pane Vransky, slyšíte nás? Můžete mluvit?“

Ticho.

„Pane Vransky. Slyšíte?“

„A... Ano...“ odpověděl Vransky polohlasem.

„Jste v pořádku?“

„Mám divný pocit v puse.“

„Poškození slinných kanálků. To se stává.“

„A nic nevidím.“

Profesor Orfanik se naklonil nad Vranskeho a sundal mu pásku z očí.

„Máte popraskané žilky v očích. Ale mělo by to být v pořádku.“

Vransky chvíli mrkal.

„Už začínám vidět,“ informoval je. „Takže se to povedlo?“

„To nám musíte říct vy. Zažil jste mimotělní kontakt?“

„Jak, jak dlouho…“ zašeptal Vransky.

„Jak dlouho co?“

„Jak dlouho jsem byl mimo?“

Profesor Orfanik se podíval na monitor.

„Výboj trval osm tisícin vteřiny. Tři vteřiny jste byl mimo vědomí.“

„Tři vteřiny?“ opakoval nevěřícně Vransky. „Jen tři vteřiny?“

„Tři vteřiny,“ potvrdil Doktor Orfanik. „Ale pokud jste zažil mimotělní spojení, bylo to asi jen tu necelou setinu vteřiny. Zažil jste mimotělní spojení?“

Vransky mlčel. Na chvíli zavřel oči.

„Pane Vransky, odpovězte. Zažil jste mimotělní spojení?“ zeptal se netrpělivě profesor.

„Ano. Zažil,“ potvrdil Vransky a zkusil zvednout ruce. „Můžete mě odvázat od toho stolu?“

„Pane Vransky...“

„Zažil jsem mimotělní spojení,“ řekl trochu naštvaně Vransky. „Ale myslím si, že to bude na delší vyprávění. Takže mě laskavě odvažte od toho stolu a doveďte mě na toaletu, pokud nechcete, abych se vám tu podělal.“

Seděli ve stejné místnosti, kde před necelým dnem Vransky vyslechl svůj ortel a podepsal souhlas s projektem HVT.

Před sebou měl hrnek kouřící kávy.

„Takže začneme?“ netrpělivě zaklepal profesor Orfanik na desky s experimentem 711. „Doufám, že se nebudete snažit si vymýšlet a tím si prodlužovat těch pár chvil, které vám zbývají.“

„Ne, nehodlám si vymýšlet.“ Vransky se na židli několikrát protáhl a pootočil se. Potom zkoumal svoje ruce a nevěřícně se usmíval.

„Profesore. Nevíte jaký je to pocit, nebýt mrzák. Jen ten, kdo to zažil, to dokáže ocenit.“

„Dostal jste se do podvědomí mrzáka? To zní zajímavě.“

Vransky se dál protahoval a znovu si prohlížel ruce. Potom si několikrát sáhl na krk.

„Moje poslední vzpomínka,“ pousmál se Vransky, sundal si ruce z krku a zamyšleně si je znovu prohlédl.

„Tak krásné. Tak mladé. Bez svraštělé kůže a stařeckých skvrn. Mohu se znovu podívat do zrcadla?“ vzdychl.

„Ne.“ Profesor znovu netrpělivě zaťukal do desek.

Vransky pokrčil rameny a napil se kávy.

„S cukrem. Děkuju.“ Slastně zavřel oči. „Odkud mám začít?“

„Odkud? Od začátku!“ vyštěkl profesor.

Vransky se znovu napil a vychutnával si kávu.

„Od začátku?“ zeptal se. „Od úplného začátku?“

„Jistě.“

„Tak od začátku,“ znovu se Vransky usmál a dal se do vyprávění.

1. Narození

„Moje první vzpomínka je, jak mi něco teplého a mokrého jezdí po těle. Nic jsem neviděl. Jen tmu. A snad jsem měl i pocit chladu. Ale vzpomínka na něco teplého a mokrého je to první, co si pamatuju.

Byl to podivný pocit. Je to asi jako když se zavřete do lednice a v úplné tmě si jezdíte po těle teplou mokrou houbou.

Nevěděl jsem, co dělat. Nevěděl jsem, co se děje. Snažil jsem se pohnout rukou nebo nohou, ale nevěděl jsem, jestli se to povedlo. Snažil jsem se promluvit, ale slyšel jsem jen nějaké skřeky.

Chtěl jsem volat o pomoc. Chápejte, byl jsem vyděšený. Tma, zima, necítíte tělo a do toho tohle.

Potom jsem uviděl nějakou nažloutlou šmouhu. A zase nějaké skřeky. A pak se z té šmouhy vyloupla obrovská, obrovitánská...“ naznačil Vransky velikost rozpaženýma rukama, „postava, v ruce držela něco, co vydávalo světlo a skláněla se nade mnou.

Neviděl jsem nic pořádně. Jen nejasnou postavu.

Postava se chvíli nade mnou skláněla a vydávala ty skřeky. Potom se vedle ní objevila ještě jedna. Chvíli se nade mnou skláněly obě, potom mě ta druhá postava popadla a zvedla do výšky.

Můžu říct, že to byl asi nejhroznější zážitek v mém životě. Ty příšery byly nepředstavitelně veliké. Byly snad desetkrát větší než já. Mávaly se mnou, třásly se mnou, zvedaly mě nahoru, skoro až k nebi, potom mě pokládaly na zem, aby mě znovu zvedly, a nakonec mě někam odnesly.

Bylo to příšerné. Nic jsem pořádně neviděl, bylo mi zle a mluvit jsem nemohl. Jen jsem stále vydával nějaké skřeky.

Nakonec mě odtáhly do svého příbytku, tam mě zamotaly do podivného kokonu a do pusy mi nacpaly něco velkého a teplého. Prýštila z toho nějaká tekutina a já ji musel polykat, abych se nezadusil.“

Vransky se podíval na profesora Orfanika a usmál se nad jeho podezřívavým pohledem.

„Ty postavy byly moji rodiče. Byl jsem totiž novorozenětem, které se narodilo mrtvé. Vyhodili mě venku na sníh, ale zachránila mě jedna fena. Snad ve mně ještě cítila jiskřičku života, snad jenom ze mě chtěla slízat krev, kterou jsem byl pokrytý. To se nedozvím. Ale to její jazyk mě přivedl k životu.“

Vransky se odmlčel a naklonil se blíž k profesorovi, který se instinktivně o kousek stáhl.

„Profesore,“ řekl Vransky pomalu. „Říkal jste, že prožiju kratičký okamžik mimotělního kontaktu s umírajícím člověkem. Ale já prožil dlouhý život jako Mongol za éry velkého Čingischána.“

Rozhostilo se ticho.

Profesor mlčel, jen naprázdno otvíral a zavíral pusu.

„Neděláte si ze mě legraci?“ zeptal se po chvilce.

„Ne, rozhodně ne. Můžu vám říct tolik detailů ze života pastevců, že to vydá na mnoho knih. Budou tam věci, které si dokážete ověřit a věci, které si budete muset zjistit. Nic z toho si nebudu vymýšlet. To vám mohu slíbit.“

„Vy jste žil celý život? Celý dlouhý, lidský život? Vy mi chcete tvrdit, že jste potkal Čingischána?“

„Ptáte se mě, jestli jsem potkal velkého Temüdžina?“ zasmál se Vransky trochu hysterickým smíchem. „Ano. Ano, potkal jsem velkého Čingischána.“

„Jaký byl? Jak vypadal? Mluvil jste s ním?“

Vransky pokýval hlavou se záhadným úsměvem.

„Mluvil? Jasně, že jsem s ním mluvil. Ale myslím, že my bychom to mělí vzít popořadě. Mimochodem, kolik je hodin?“

„Je něco po osmé ranní. Proč se ptáte?“ podíval se Orfanik na hodinky.

„Já jen kvůli té mojí popravě.“

„To teď necháme,“ lehce mávl profesor rukou a podíval se směrem k prosklené stěně, jako by žádal o potvrzení. „Pokud si teda nevymýšlíte…“

„No, říkal jste, že není možné popravu přerušit.“

„Pane Vransky, poprava bude odložena. To je bez debat.“

„Nemohla by být zrušena?“

„V tom jsem bohužel malý pán. Pochopte, experiment je přísně tajný. Pokud by z toho něco prosáklo ven, byl by to problém světového významu. Můžeme vás na nějaký čas uklidit, ale pokud nějaký úředník začne zjišťovat, proč exekuce neproběhla, nebudu to moci dlouho protahovat.“

„Jsem studnice znalostí ze světa Mongolů.“

„Jste bezpečnostní riziko pro projekt. Odklad můžu zajistit. Ale zrušení popravy, to bohužel ne,“ řekl netrpělivě profesor.

„Alespoň to,“ pousmál se Vransky. „Tak se to budu snažit protahovat co nejdéle.“

Profesor Orfanik naklonil mírně hlavu.

„Pane Vransky. Pokud bude ohrožen projekt, nechám vás přivázat k elektrickému křeslu třeba za pět minut a je mi jedno, jestli jste se znal třeba s Napoleonem. Jasný?“

Vranskeho úsměv trochu pohasl.

„A snídaně? Prosím.“

Profesor vztekle praštil do stolu.

„Ne! Nikdy!“

„Hlady šilhám. Ovlivňuje to mou schopnost vypovídat.“

„Nesmlouvejte.“

„Souvislé vyprávění, nebo řeč přerušovaná nářkem a otravováním. Není v podmínkách, že vězeň se nesmí mučit hlady? I když má umřít?“

„Vy jste ten nejhorší objekt, který jsem tu měl.“

„Ty čtyři, co to přežili, jste také týrali hladem?“ otočil se Vransky k zrcadlům.

„Dobrá,“ kapituloval profesor. „Co byste si dal? Ale u jídla budete mluvit.“

Vransky kývl hlavou.

„Jistě. Mohu dostat k jídlu bódok a na zapití klasiku, ajrak?“

„Nedělejte si legraci a nepředvádějte se. Kafe a donut.“

„Pivo a hamburger,“ smlouval Vransky.

„Colu. Alkohol nedostanete.“

„Tak jo,“ ustoupil Vransky.

Profesor zavolal asistentku a objednal snídani.

„Mimochodem,“ zeptal se Vranskeho, „to jídlo, co jste se předváděl – to je předpokládám mongolské?“

„Ano. Bódok je maso vařené v konvici, přidávají se do toho ještě rozpálené kameny. A ajrak, dneska se tomu asi říká jinak, myslím kumys, je zkvašené kobylí mléko.“

„Tak z toho bych se asi pozvracel.“

„Já asi teď také. Zvláště pokud by byl bódok ze sviště a místo ajraku bych měl pít osolený lojový čaj. Ale během svého druhého života jsem toho všeho vypil a snědl tolik, že opravdu nevím.“

„Opravdu byste to snědl, kdybych to sehnal?“ pokoušel profesor.

„To nevím. Moje hlava,“ ukázal si Vransky na spánek, „ta to pobere, ale co by to udělalo s mým zhýčkaným žaludkem, toť otázka.“

Profesor Orfanik kývl a ukázal na tlačítko na stole.

„Než donesou jídlo, mohl byste pokračovat?“

Vransky přikývl a profesor zmáčkl nahrávání.

2.

„Takže, první úvod a pocity jsem vám popsal,“ podíval se Vransky na profesora.

Ten kývl a Vransky pokračoval.

„Jsem nejen první člověk, který prožil život v jiném těle, ale dokonce první člověk, který prožil život od kojeneckého věku s myslí dospělého muže.

Jak jsem řekl před chvílí, narodil jsem se do rodiny jednoho z obyčejných mongolských pastevců.

Můj otec byl běžný opilec, moje matka alkoholička. Tak, jak to bylo v té době normální. Pilo se zkvašené kobylí mléko. Skoro pořád. Mongolové, pokud zrovna nehlídali svá stáda, tak se pravidelně opíjeli, k čemuž jim stačilo opravdu málo. Potom zpívali svoje hrdelní písničky a občas se přitom doprovázeli na bubínek nebo jiný jednoduchý nástroj.

Můj otec se jmenoval Argamz. V překladu to znamená Kožený řemínek. Nevýrazné jméno pro běžného pastevce.

Moje matka se jmenovala Anhnibayar – První květina. První květina už to dávno nebyla. Byl jsem její páté a zároveň poslední dítě v řadě. Ona byla třetí ze tří manželek Koženého řemínku.

Patřili jsme do velkého kmene Taičiutů. Náš vůdce, chán, se jmenoval Tarchutaj a byl velký a tlustý. Nebyl zlý, rád se smál a bič používal jen výjimečně.