Aliččina

dobrodružství

v Divukraji

Lewis Carroll

Translation © 2014, 2022 Vladimír Kučera

Illustrations © 2014 Tamara Pauknerová

ISBN 978-80-87901-13-7 (EPUB)

Kapitola I

Králičí

norou

Aličku už ani trochu nebavilo sedět na břehu vedle sestry a nemít co na práci. Párkrát nakoukla sestře přes rameno do knížky, kterou četla, ale nebyly tam žádné obrázky ani konverzace, „a k čemu je knížka bez obrázků a konverzací,“ pomyslela si Alička.

Takže zrovna přemítala (pokud to vůbec šlo, protože v dnešním horku se cítila velice ospalá a otupělá), jestli by uvití kopretinového věnečku bylo dostatečně zábavné, aby stálo za tu námahu zvednout se a natrhat kopretiny, když tu najednou kolem ní přeběhl Bílý Králík s růžovýma očima.

Na tom nebylo nic až tak zvláštního; dokonce Aličce nepřišlo až tak divné, ani když si králík zamumlal pod vousy: „Ojojoj! Já přijdu pozdě!“ (když o tom později přemýšlela, napadlo ji, že jí to mělo být divné, ale v té chvíli jí to všechno připadalo úplně normální); ale když králík vyndal z kapsy u vesty opravdové hodinky, podíval se na ně a pak spěchal dál, Alička překvapeně vyskočila na nohy, protože jí blesklo hlavou, že nikdy neviděla králíka s kapsou u vesty, natož pak s hodinkami, které by z ní mohl vytáhnout, a tak se za ním rozběhla přes louku, zvědavostí celá bez sebe, a naštěstí ho na poslední chvíli zahlédla, jak mizí ve velké králičí noře pod keřem. V následujícím okamžiku tam Alička skočila za ním, a ani jí nepřišlo na mysl, jak se vlastně dostane zpátky.

Králičí nora vedla zpočátku rovně jako tunel a pak najednou začala prudce klesat, tak najednou, že Alička nestihla ani pomyslet na to, jestli by se neměla zastavit, a už padala dolů do nějaké velmi hluboké studny.

Buďto byla ta studna opravdu hodně hluboká, nebo padala hodně pomalu, protože při tom padání měla spoustu času rozhlížet se kolem sebe a přemýšlet, co s ní asi bude dál. Nejdřív se snažila zjistit, kam to padá, ale dole byla příliš velká tma na to, aby tam mohla něco rozeznat; pak se podívala kolem sebe a všimla si, že stěny téhle studny jsou plné skříněk a poliček; tu a tam zahlédla na skobě pověšenou mapu nebo obrázek. Když míjela jednu poličku, sundala z ní sklenici. Byla na ní nálepka s nápisem „POMERANČOVÁ MARMELÁDA,“ Alička však s rozčarováním zjistila, že je prázdná; nechtěla ji jen tak upustit, protože se bála, že by sklenice mohla dole někoho zabít, a tak se jí nakonec podařilo položit ji na jednu poličku, kolem které zrovna padala.

„Tedy,“ pomyslela si Alička, „po takovémhle pádu si nebudu nic dělat z toho, když někdy spadnu ze schodů. Doma si o mně budou myslet, kdoví jak jsem statečná. Myslím, že bych ani nemukla, kdybych třeba i ze střechy spadla!“ (Což byla nejspíš úplná pravda.)

Dolů, dolů, dolů. Cožpak ten pád nikdy neskončí? „Zajímalo by mě, kolik mil už jsem spadla,“ řekla nahlas, „už musím být někde poblíž středu země. Počkat, to bych musela být v hloubce asi tak čtyř tisíc mil —“ (jak vidíte, Alička si ze školního učiva leccos zapamatovala, a i když to nebyla úplně nejlepší příležitost, aby se pochlubila svými znalostmi, protože ji tu nikdo neposlouchal, aspoň si to mohla pěkně procvičit) „— ano, tak nějak to asi bude, akorát by mě zajímalo, jakoupak tu máme zeměpisnou šířku a délku?“ (Alička neměla tušení, co je zeměpisná šířka nebo délka, ale zdálo se jí, že tahle slova zní opravdu dobře).

Znovu se rozpovídala. „To by mě zajímalo, jestli proletím skrz naskrz celou zeměkoulí! To bude legrační, jestli vylétnu ven mezi lidi, kteří chodí hlavou dolů. Protichůdci se jim říká, aspoň myslím,“ (teď byla docela ráda, že ji nikdo neslyší, protože tohle slovo jí zrovna správně neznělo) „— ale budu se jich muset zeptat, v jaké zemi to vlastně jsem. Prosím vás, paní, je tohle Nový Zéland, nebo Austrálie?“ (a snažila se přitom zdvořile uklonit – představte si, jak se ukláníte během pádu! Myslíte, že byste to zvládli?) „Ale asi by si o mně pomyslela, že jsem úplně pitomá, když se takhle ptám! Ne, raději se nebudu ptát, třeba to uvidím někde napsané.“

Dolů, dolů, dolů. Alička neměla nic jiného na práci, a tak si za chviličku zase začala povídat. „Myslím, že Dině se po mně bude dneska večer opravdu stýskat!“ (Dina byla kočka.) „Doufám, že jí nezapomenou dát ke svačině misku mléka. Moje milá Dino! Kéž bys tu teď byla se mnou! Obávám se, že ve vzduchu nejsou žádné myši, ale mohla bys chytit netopýra, a ten vypadá docela jako myš. Ale nejsem si jistá, jestli kočky žerou netopýry? Na Aličku začala padat dřímota a ospale si opakovala: „Žerou kočky netopýry? Žerou kočky netopýry?“ a někdy zase „Žerou netopýři kočky?“ Jelikož zjevně neuměla odpovědět ani na jednu z těch otázek, bylo vlastně docela jedno, jestli se ptá tak, nebo onak. Cítila, že pomalu usíná, a právě se jí začalo zdát, že je na procházce s Dinou, drží se spolu za ruce a Alička se velice vážně ptá: „Řekni po pravdě, Dino, sežrala jsi někdy netopýra?“ když tu najednou bum! bác! pád skončil přistáním na hromadě větviček a suchého listí.

Alička si ani trochu neublížila a hned byla zas na nohou: podívala se nahoru, ale tam byla jen černočerná tma; před ní byla další dlouhá chodba a po ní ještě v dálce zahlédla cupitat Bílého Králíka. Nebylo na co čekat. Alička za ním vyrazila jako vítr, a tak tak ho ještě zaslechla, když jí mizel za rohem: „Pro má drahá ouška a fousky, to už je tak pozdě!“ Už mu byla v patách, ale když zabočila za roh, nebylo najednou po králíkovi ani stopy. Ocitla se v dlouhé nízké síni, která byla osvětlená řadou lamp, visících ze stropu. Kolem dokola té síně byly samé dveře, ale všechny byly zamčené; Alička prošla po jedné straně až na konec síně a po druhé zase zpátky, každé dveře zkusila otevřít, a nakonec smutně zamířila doprostřed a přemýšlela, jestli se odsud vůbec ještě někdy dostane.

Najednou si všimla malého stolku na třech nohách, který byl celý ze skla. Nebylo na něm nic než zlatý klíček a Aličku hned napadlo, že by se mohl hodit k některým ze dveří v síni, ale ouha! Buďto byly dírky moc velké, nebo klíček moc malý, prostě žádné z těch dveří se odemknout nedaly. Nicméně když obcházela síň podruhé, narazila na závěs, kterého si předtím nevšimla, a za závěsem byla malá dvířka, asi patnáct palců vysoká. Zkusila strčit zlatý klíček do zámku a s nadšením zjistila, že tam pasuje!

Když Alička dvířka otevřela, ukázalo se, že vedou do úzké chodbičky, jen o málo větší než myší díra; klekla si, aby se podívala, kam chodbička vede, a uviděla tu nejkrásnější zahradu, jakou kdo kdy spatřil. Jak moc toužila dostat se z té temné síně a procházet se mezi těmi krásnými květinovými záhonky a chladivými fontánami, ale nedokázala dvířky prostrčit ani hlavu, „a i kdybych tam prostrčila hlavu,“ přemýšlela ubohá Alička, „nebyla by mi moc platná bez ramenou. Ach, jak bych si přála, abych se dokázala složit, jako se skládá vysunovací dalekohled! Myslím, že bych to i dokázala, jenom kdybych věděla, jak začít.“ Poslední dobou se totiž přihodilo tolik neobvyklých věcí, že už jí máloco připadlo opravdu nemožné.

Nevypadalo to, že by mělo nějaký smysl čekat u maličkých dvířek, a tak se vrátila ke stolku, tak trošku doufajíc, že by na něm mohla najít další klíček, nebo alespoň knihu s návodem, jak by se člověk mohl složit tak, jako se skládá dalekohled. Tentokrát na něm našla lahvičku („ta tu určitě předtím nebyla,“ řekla si Alička) a k hrdlu lahvičky byla přivázaná papírová cedulka s nápisem: „VYPIJ MĚ,“ vytištěným krásnými velkými písmeny.

To je sice moc hezké, říct „Vypij mě,“ ale naše malá moudrá Alička to nehodlala uspěchat. „Ne, nejdřív se podívám,“ řekla, „a zjistím, jestli tu někde není napsáno ‚JED‘,“ protože četla pár pěkných historek o dětech, které se popálily a sežraly je divoké šelmy a ještě spousta dalších nepříjemností je potkala, a to všechno jenom proto, že nedbaly prostých rad, které dostaly od svých přátel: tak například že doruda rozpálený pohrabáč vás popálí, když ho budete držet příliš dlouho; že když se říznete nožem příliš hluboko do prstu, poteče vám krev; a nikdy nezapomněla, že když se napijete z láhve, označené nápisem „JED“, skoro určitě se vám to dříve nebo později vymstí.

Nicméně na této lahvičce žádný takový nápis nebyl, a tak se Alička odhodlala trošku ochutnat, a když zjistila, že je to velice dobré (chutnalo to jako kombinace třešňového koláče, vanilkového pudingu, ananasu, pečeného krocana, karamel a horkých topinek s máslem), rychle to všechno dopila.

*       *       *

„Jaký zvláštní pocit!“ řekla si Alička. „Nejspíš se zmenšuju, jako když se zasunuje dalekohled!“

A taky že ano! Byla teď jenom deset palců vysoká a obličej se jí rozzářil při představě, že už má tu správnou velikost, aby prošla malými dvířky do té krásné zahrady. Nejdříve ale ještě pár minut čekala, jestli se nebude dál zmenšovat: byla z toho trochu nervózní; „protože ono by to mohlo skončit tak,“ říkala si Alička, „že bych úplně zmizela, jako když dohoří svíčka. Zajímalo by mě, co by pak se mnou bylo?“ A snažila se představit si, co se stane s plamenem svíčky, když ji někdo sfoukne, protože si nemohla vzpomenout, že by něco takového někdy viděla.

Když po nějaké chvíli zjistila, že už se nic neděje, rozhodla se, že se hned vydá do zahrady, ale ouha! Když došla ke dvířkám, zjistila, že si zapomněla vzít ten zlatý klíček, a když se pro něj vrátila ke stolku, ukázalo se, že na něj nedosáhne: docela jasně ho viděla na skleněné desce a snažila se ze všech sil vyšplhat po jedné ze skleněných noh stolku, ale příliš to klouzalo, a když se nakonec unavila tak, že už nemohla, sedla si chuděrka na zem a dala se do pláče.

„Ale no tak, pláčem přece nic nespravíš!“ přísně se Alička okřikla. „Radím ti, abys okamžitě přestala!“ Většinou uměla sama sobě velice dobře poradit (i když se jenom málokdy poslechla), a někdy si vyčinila tak důkladně, že ji to dohnalo až k slzám; a jednou si dokonce zkusila napohlavkovat za to, že sama sebe podváděla, když proti sobě hrála kroket; tohle zvláštní dítě totiž rádo předstíralo, že je dvěma různými osobami. „Ale to je mi teď k ničemu,“ pomyslela si ubohá Alička, „hrát si na dva lidi! Vždyť už mě není dost ani na jednoho pořádného člověka!“

Najednou jí padl zrak na malou skleněnou krabičku, která ležela pod stolem: otevřela ji a našla tam maličký koláček, na kterém bylo krásnými písmeny z rozinek napsáno: „SNĚZ MĚ!“

„Tak jo, sním ho,“ řekla Alička, „a když mi to pomůže vyrůst, dosáhnu na ten klíč; když mě to zmenší, dokážu se protáhnout štěrbinou pod dvířky, takže se do té zahrady dostanu v každém případě, a je mi úplně jedno, jak se to stane!“

Kousek ochutnala a zvědavě si říkala: „Tak kampak to bude? Kampak to bude?“ a položila si ruku na hlavu, aby zjistila, jestli se bude zvětšovat, nebo zmenšovat, a byla dost překvapená, že zůstává pořád stejně velká. Je pravda, že to se většinou stává, když člověk jí koláč, ale Alička už si na všechny ty podivnosti tak zvykla, že se teď zdálo docela hloupé a nudné, když život šel dál tak jako obvykle. A tak se do koláče pustila a brzy ho celý spořádala.

Kapitola II

KALUŽ

SLZ

„Čím dál zajímavitější,“ zvolala Alička (byla tak překvapená, že v tu chvíli docela zapomněla, jak se správně mluví). „Teď se roztahuju jako ten největší dalekohled na světě! Sbohem, mé nohy!“ (protože když se podívala dolů na své nohy, skoro na ně nedohlédla, jak byly daleko). „Ach, mé ubohé nohy, zajímalo by mě, kdo vám teď bude obouvat boty a ponožky, protože víte co, drahouškové? Já to určitě nedokážu! Budu teď od vás příliš daleko, abych se o vás mohla starat: musíte se o sebe postarat samy, jak nejlépe umíte; — ale měla bych k nim být zdvořilá,“ pomyslela si Alička, „jinak by taky nemusely jít tam, kam budu chtít. Počkat: třeba bych jim mohla dát každé Vánoce jedny nové boty.“

A tak pokračovala v plánování, jak to udělá. „Musím je poslat kurýrem,“ přemýšlela, „a to bude vypadat legračně, posílat dárek vlastním nohám! A jak divně bude vypadat adresa!

Vážená

Aliččina pravá noha,

Předložka před krbem,

U mřížky

(se srdečným pozdravem od Aličky)

Bože, co to plácám za nesmysly!“

A právě v tu chvíli narazila hlavou do stropu; byla teď totiž víc jak devět stop vysoká, a tak bez meškání popadla zlatý klíček a spěchala k dvířkám do zahrady.