Tomáš Dušek

Myšák

samostatná epizoda z prostředí románu Třetí vlna

Copyright © 2016 by Tomáš Dušek

Copyright ilustrace na obálce © 2016 Nikola Dušková

ISBN 978-80-87901-28-1 (EPUB)

Čas: přibližně 4. rok a 320. den po první vlně. Pár dní do šesté vlny.

Blížilo se poledne a Michalův žaludek vyhrával celou estrádu zvuků.

Od rána, vlastně kdepak od rána, od včerejšího poledne neměl nic k jídlu. Pokud do několika hodin nic nesežene, bude muset sáhnout do zásob. A do zásob Michal sahal nerad.

Procházel dalším domem, cíleně a důkladně propátrával patro po patru, byt po bytu, místnost po místnosti.

Nic. Samé nepotřebné věci.

Když prohledával poslední patro, všiml si v protějším okně, přes ulici, drobného, nepatrného pohybu.

Okamžitě ztuhl.

Pomalu otáčel hlavu a sledoval místo, odkud pohyb zahlédl.

Nemýlil se. Na vylomeném parapetu okna ležela kočka a lízala si tlapku.

Kočka. Jídlo na dnešní večer.

Pomalu se otočil celým tělem a opatrně vytáhl z opasku prak. Druhou rukou zajel do kožené kapsičky na opasku a jemně se probíral kamínky, dokud nenarazil na ocelovou kuličku.

Měl jich málo a šetřil si je.

Nasadil kuličku do kožené kapsy v praku a natáhl gumu.

Kočka si dál lízala tlapku a nevěnovala mu pozornost.

Odhadl vzdálenost a pečlivě zamířil. Nemířil přímo na kočku, ale kousek nad ni.

Teď potřeboval, aby se ani nehnula.

„Čiči,“ řekl polohlasem.

Kočka si přestala lízat tlapku a podezřívavě se podívala směrem, odkud zaslechla hlas.

To stačilo.

Ocelová kulička ji zasáhla přímo doprostřed hlavičky a srazila ji dovnitř, do místnosti.

Michal sledoval protější okno přes vidlici praku.

„Jestli jsi měla sedm životů, tak tenhle byl asi tvůj poslední,“ zašeptal.

Nastalo ticho. Michal si stoupl k oknu a prohlédl si ulici.

Prázdná.

Opatrnosti není nikdy dost.

Nikdy si to nepřestával opakovat.

Znovu zkontroloval ulici.

Ne, nikoho neviděl.

Začal scházet dolů po schodech.

Když byl v prvním patře, zaslechl řev motorů.

Motocykly.

Gangy.

Rychle vběhl do místnosti a stoupl si k oknu. Tak, aby viděl na ulici a přitom nebyl viděn.

Řev motorů sílil. Poznal, že jedou dvě motorky.

Náhle se mu v zorném poli objevil muž. Kulhavě utíkal, jednou rukou si přidržoval rameno. Na sobě jen hadry, na nohou sandály ze starých pneumatik.

Pomalu se přibližoval.

„Ne sem, ne sem do baráku,“ šeptal Michal. Ruka mu pomalu sjela k opasku a nahmátla vidlici praku.

V zorném poli se objevily dvě motorky. Rychle dojížděly utíkajícího.

Ten se otočil a zvedl obě ruce.

První motorka projela okolo. Spolujezdec mávl rukou a železná tyč praštila uprchlíka přímo do obličeje.

Muž padl na zem.

Druhá motorka na něj najela. Ozvalo se zapraskání kostí a z těla vystříkl proud krve a obarvil silnici.

Druhá motorka po těle sklouzla a položila se na bok. Řidič se stihl pustit, takže mu nepřimáčkla nohu.

První motorka se otočila a zastavila. Řidič túroval motor, zatímco druhý řidič se ztěžka zvedal.

Když se mu to podařilo, dokulhal k tělu ležícímu uprostřed silnice a vztekle ho nakopl.

„Píča jedna zasraná!“ zařval nenávistně a znovu několikrát kopl do nehybného těla.

„Ser na něj!“ houkl první motorkář na kopajícího. „Padáme odsud!“

Druhý motorkář zvedl svůj stroj, nastartoval, nasedl a obě motorky zmizely tam, odkud se před několika minutami vynořily.

Nastalo ticho.

Michal stál a nehýbal se.

Pokud tu někdo v okolí byl, přijde se podívat. A bude na ráně.

Měl pravdu.

Z jednoho vchodu se vyloupla drobná postava. Přikrčeně doběhla k tělu.

Michal natáhl prak a sledoval ji přes vidlici. Potom spustil ruku.

Pomalu se odlepil od okna a seběhl ke vchodu.

I tady si stoupl do stínu a sledoval ulici.

Nikdo další se neobjevil.

Postava něco kutila zády k němu.

„Nežer to,“ zašeptal.

Postava přeskočila ležící tělo a v podřepu sledovala vchod.

„Říkám, nežer to.“ Řekl Michal už polohlasem.

Teprve teď si ho postava všimla.

„Nežeru,“ odsekla.

Ukázal ruce, že je má prázdné.

„Kdo to byl? Otrok?“ zeptal se.

„Podívej se sám.“

Opatrně zkontroloval obě strany ulice. Potom přišel rychle k mrtvole. Také v podřepu.

„Mír?“ zašeptal k postavě.

Kývla.

„Michal,“ představil se.

„Romana,“ odpověděla.

Sklonil hlavu k mrtvole a roztrhl zbytek rukávu na pravé ruce. Objevilo se tetování.

Studoval velké C vytetované na rameni a čtyřmístné číslo. Něco mu tady nesedělo.

„Otrok. Asi z Centra,“ rozhodl polohlasem. „Nevíš, co tu dělal?“

Mlčela.

Zadíval se na její rameno.

„Jsi také z Centra?“ zeptal se.

„Jak tě to napadlo?“ odpověděla otázkou a zakryla si rameno.

„Neboj, neprásknu tě.“

„Jsi taky otrok?“

„Ne,“ ukázal ji rameno. „Jsem čistej.“

Překvapeně zvedla obočí.

„Jsi z nějaké komunity?“

Zavrtěl mírně hlavou.

Prohlížel si ji a ona jeho.

Byla starší. Tak o deset let. Ale to bylo jedno. V tomhle světě byli všichni starší než on.

„Kolik ti je?“ zeptala se.

Přemýšlel, jestli má zalhat, nebo říct pravdu. Nakonec se rozhodl pro upřímnost.

„Asi patnáct,“ přiznal.

„Asi?“

„Nevím to přesně. Jak se změnil čas.“

Chápavě přikývla.

„Ale datum svého narození znáš.“

Chvíli mlčel. Potom zavrtěl hlavou.

„Ne. Zapomněl jsem to,“ přiznal.

Počítala za něj.

„Při první vlně ti bylo devět?“ zeptala se.

Lehce kývl. „Asi.“

Byla překvapená.

„A rodiče?“

Mávl rukou.

„Tohle si řekneme jinde, ne uprostřed ulice.“

Zvedla se.

„Máš jídlo?“ zeptala se.

„Možná,“ odpověděl neurčitě.

Mlčela. Sjel pohledem na mrtvolu. Viděl hluboké zářezy v kůži. V obličeji, na těle. Nevypadalo to, že si chce odříznout steak na večeři. Spíš ho chtěla zohavit.

Překvapeně se na ní zadíval.

„No co,“ odsekla. „Je mrtvej, tak co.“

„Znala jsi ho?“ zeptal se znovu.

Zavrtěla hlavou.

„Fakt ne. Myslela jsem, že má u sebe nějaký jídlo.“

Lehce zavrtěl hlavou. Moc jí nevěřil.

Přejel ji pohledem. Krátké vlasy na ježka. Hubená, spíš vychrtlá, ale kdo v týhle posraný době nevypadal podobně. Velké šedomodré oči. Nános špíny, potrhané šaty. Boty ze staré pneumatiky, standardní obuv pro otroka. Ale za hřích by stála.

„Mám kočku. Možná,“ prozradil.

Zamyslila se.

„Co za to?“ zeptala se po chvíli.

„Co myslíš?“

„Tak jo. Ale budeš si dávat pozor,“ vztyčila prst.

„Budu.“

Oheň rozdělali na střeše paneláku. Obklopili ho kusy cihel, aby nezářil do okolí.

Kočka byla stará a tuhá.

„Viděl jsi, jak se ta krev rozstříkla po ulici?“ zeptala se Romana, zatímco se snažila polknout kus masa.

„Nikdy by mě nenapadlo, že tak hubenej chlap bude mít v sobě tolik krve,“ souhlasil s ní.

„Ti motorkáři, to byli z Centra?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne. Tihle jsou z Libně.“

„Být motorkářem, to musí být něco,“ mlaskla.

„Ne v dnešní době. Moc hluku. A už nikde není benzín. Tohle je jen těch pár šéfů, co si ještě můžou dovolit motorku.“

„A proč po něm šli?“

„Jdou po každým, kdo není v jejich gangu. Nejspíš vstoupil na jejich území. Za to je trest smrti. Většinou.“

„Se tu asi dost vyznáš.“

Lehce přikývl.

„Jsi Pražák?“

Zavrtěl hlavou.

„Tak odkud?“

Pokrčil rameny.

„Nevím,“ přiznal.

„Kecáš.“

„Nekecám.“

„Takže ses tu octnul, jen tak.“

„To je na dlouhý vyprávění,“ mávl rukou.

Odmlčela se.

„To maso je hrozně tuhý,“ začala znovu.

Lehce vzdychl. Už mu to její mluvení začínalo lézt na nervy.

„Tak sis měla odříznout kus toho chlapa,“ odsekl.

Uraženě se odmlčela.

„Jsi krysák?“ zeptala se.

„Co?“

„Krysák? Žereš potkany?“

„Ne!“ vyštěkl.

Nervózně se podíval z okraje paneláku, jestli se někde něco nepohnulo. „Ne. Nejsem krysák,“ zopakoval už klidněji.

„Se nerozčiluj, mladej,“ zasmála se.

„Ještě jednou mi řekneš, že jsem mladej, nebo že jsem krysák, a rozbiju ti držku,“ varoval ji.

Nejistě se zasmála.

Najednou mu začala lézt krkem. Ale když už zaplatil…

„Jestli už si dožrala, tak se svlíkni,“ ukázal na její hadry.

„Tady?“ zeptala se.

„A kde chceš?“

„No nevím. Je tu plno postelí,“ ukázala pod sebe.

„Prochcaný od krys a plesnivý.“

„Tak jo,“ začala se svlíkat.

Nic netrvá věčně. A tohle trvalo jen chvilku.

Leželi vedle sebe. Sledovali oblohu.

„Prý tam jsou ještě družice. V noci je vidíš. Lítají rychle,“ začala.

Lehce zvedl oči v sloup.

„Viděl jsi je někdy?“

„Nemám čas sledovat nebe,“ zvedl se a začal se oblíkat.

„Kam jdeš?“ zeptala se.

„Pryč.“

„Ty mě tu necháš?“

„Ano.“

„To myslíš vážně?“

„Máš snad někde svůj kmen. Nebo ne?“

Mlčela.

„Tak ano nebo ne?“

Natočila se ramenem.

„Copak sis toho nevšiml?“ ukázala tetování.

Lehce se zamračil.

„Nějak jsem to nestihl sledovat,“ zalhal.

Lehce se zasmála.

„Mám to brát jako kompliment?“ zeptala se.

„Jako co?“

„Jako pochvalu?“

Lehce svraštil obočí.

„Pochvalu za co?“

„Nech to být,“ uraženě mávla rukou.

Znovu vzdychl a dál se oblékal.

„Ty jsi neměl moc holek,“ sedla si a objala kolena.

Chtěl jí odseknout, ale nakonec jen zavrtěl hlavou.

„A líbilo se ti to?“ natočila lehce hlavu.

„Nevím,“ zabručel.

„Jak, nevím,“ zajíkla se uraženě.

„Asi ano. Já nevím,“ rozhodil rukama. „Čekal jsem něco. Já nevím vlastně co.“

Lehce pootevřela ústa a zase je zavřela.

„Já jsem byla tvoje… tvoje první?“ zeptala se.

Mlčel. Natáhl si kalhoty a srovnal si pásek.

„Ano?“ opakovala otázku.

„Jo,“ odpověděl. „A co má být?“

„Nic. Nenapadlo mě to. Počínal sis tak rozhodně.“

Podíval se na ni.

„Takže jsem byl dobrej?“ zeptal se.

„Jasně,“ zalhala pro změnu zase ona.

Lehce se narovnal v ramennou.

„Nikdy bych neřekla, žes ještě neměl žádnou holku,“ pokračovala.

„Nebyla příležitost,“ podíval se na ni jinýma očima. „Než ses stala otrokem, byla jsi někde v nějaké komunitě. V nějakém gangu nebo kmeni?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„Můj kmen rozprášili už před třemi lety. Dostala jsem se do Centra, kde mě přidělili do roztocký farmy. Odtamtud jsem utekla a myslela jsem, že se někde uchytím. Ale víš, jak to chodí s uprchlým otrokem.“

Kývl.

„Tak jsem se rozhodla schovat na čas v Praze. Myslela jsem, že když je tu Centrum…“

„V Centru tě vyslechnou a pošlou tě zase zpátky,“ varoval ji.

„Zpátky asi ne. Dají tě do jiného města. Do jiné komunity. Ale i tam budou vědět, že jsi uprchlý otrok a podle toho se k tobě budou chovat.“

„Třeba to tam bude jiný.“

Lehce se ušklíbla.

„A co ty? Proč ses nepřidal k nějakému gangu?“

„Já? Je mi patnáct.“

„No a co?“

Zavrtěl hlavou.

„Patnáct,“ opakoval. „Chápeš?“

Lehce pokrčila rameny.

„Všichni jsou nejmíň o deset let starší. A víš, co s tebou dělají lidi, kteří jsou starší? Už jsem si to zažil. Před lety.“

„Po Vlně?“

„Po Vlně?“ opakoval ironicky. „Ano. Po každý vlně. Po každý vlně si to se mnou ti, co přežili, vyřídili. Protože já měl imunitu. Rozumíš? Já neonemocněl.“

„Kdo oni. Tvoji rodiče?“

Zavrtěl hlavou.

„Neznám svoje rodiče. Jsem z děcáku.“

„Z děcáku?“ opakovala.

„Jasně,“ sedl si na kraj paneláku a znovu projel pohledem okolí.

„To muselo být krutý.“

Lehce pokrčil rameny.

„Bili tě?“

„Moc ne. Ale viděl jsem tu nenávist.“

„Dokážu si to představit.“

„Jedna z vychovatelek přišla při druhý vlně o celou rodinu. Rodiče, manžela, bratra a dvě děti. Zcvokla se z toho. Seděla na chodbě na židli a sledovala mě a něco si šeptala. Potom ji odvezli do blázince.“

Přišla k němu a sedla si vedle něj.

„To jsi tam prožil všechny vlny?“ zeptala se.

„Ne. Jak začala třetí, utekl jsem.“

„A od tý doby jsi na ulici?“

Přikývl.

„To muselo být hrozný,“ dívala se mu do očí.

„Alespoň jsem nemusel pohřbívat nikoho z rodiny.“

Nadechla se k odpovědi, když ji najednou strhl k zemi.

„Co se…?“

Položil ji prst na ústa.

Opatrně pohlédli přes okraj paneláku.

Ve tmě bylo jasně slyšet šustění trávy a praskání větviček.

Mlčeli a čekali.

Praskání zesílilo a ozvalo se vykviknutí.

Ulehčeně si oddechli.

„Prasata,“ konstatoval.

„Nikdy bych nevěřila, že se v Praze budou toulat divočáci.“

„Nejsou to jen divoký prasata. Jsou mezi nimi i domácí co utekli z farem.“

„Dají se ulovit?“

Přikývl. „Jasně. Ale ne prakem.“

Zasmála se. Ve tmě jí zasvítily zuby.

Líbilo se mu to.

„Chci tě. Ještě jednou,“ řekl jí.

„Proč ne?“ odpověděla.

Ráno je vzbudila zima. Michal našel v baráku nějaké deky, které smrděly plísní a myšinou.

Pozorovali východ slunce ze střechy.

„Jak dlouho jsi otrok?“ podíval se na její rameno, teď zakryté dekou.

„Po třetí vlně jsem zůstala sama. Z rodiny nikdo nepřežil. Zezačátku jsme byli tři, já a dva stejně staří kluci od nás z ulice. Ale asi po třech měsících nás sebral jeden gang z města. Prodal nás na farmu. Teda prodali jen mě, kluci se stali řádnými členy gangu.“

„To se tě nezastali?“

Zavrtěla hlavou

„Vykašlali se na mě,“ přiznala.

„Jsou to svině.“

„Už je to stejně jedno,“ opřela si hlavu o jeho rameno, „už jsou mrtví.“

„Jinej gang?“

Kývla.

„Ano. Jirku ubodali někde na ulici a Pavel umřel myslím na čtvrtou vlnu.“

Zvedl překvapeně obočí.

„To je teda smůla,“ podotkl. „Čtvrtá vlna byl jen takovej odvárek těch předchozích.“

„Měl nějaké zranění. Prý dostal šípem do zadku, hnisalo mu to a byl hodně zesláblý.“

„Tak to jo.“

„Já jsem potom…“

Zvedl ruku.

„Dopovíš mi to jindy. Teď musíme shánět jídlo. A vodu,“ ukázal na prázdnou PET láhev.

Uraženě zmlkla.

„Nebuď nasraná,“ zamračil se. „Kecat můžeme zase večer. Ale s plným žaludkem.“

„Co teda chceš teď dělat?“

„No co. Projdeme nejdřív ten panelák,“ ukázal pod sebe. „Potom půjdeme pro vodu.“

„Myslíš, že se tu něco najde?“

„Mám tušení, že ano,“ pousmál se.

Nenašli nic. Zato cestou ke studánce Michal střelil slepici.

Před studánkou dlouho prohlížel stopy v bahně.

„Hodně psů,“ podezřívavě se rozhlédl okolo. „Tohle je asi srna,“ ukázal na otisk.

„A tohle člověk,“ ukázala na lidskou stopu.

„Je čerstvá. Okované boty. To je špatný.“

Zvědavě zvedla obočí.

„Jsou to pořádný boty. Otroci mají většinou jen sandály ze starých pneumatik. Nižší kasty, jako třeba svobodní, mají nekvalitní boty. Jen otrokáři, vojáci, důstojníci nebo lovci si můžou dovolit takový boty.“

Sjela pohledem na jeho nohy.

„A co jsi ty?“

„Já nepatřím nikam.“

Šlápl svojí okovanou botou vedle stopy. „Je větší.“

Srovnávali podrážky.

„Tady je stopa, co míří k vodě. Tady je otisk ruky, jak si klekl a opřel se rukou o zem. Naplnil si láhev, možná se napil. Pak je stopa tady,“ ukázal rukou. „Dělal to co my. Kontroloval stopy. A potom odešel stejnou cestou,“ ukázal na stopy.

„Myslíš, že to byl lovec?

Pokrčil rameny.

„V každým případě už je pryč. A to je dobře.“

Napili se a naplnili láhve. Michal tu svoji rozlil po okolí a znovu naplnil.

„Proč to?“ ptala se.

„Rozmaže to naše stopy. Takže, pokud sem zase někdo přijde, nic nezjistí. Hlavně o tobě,“ ukázal bradou na její boty z pneumatiky.

„Chtěla bych také takové boty, co máš ty.“

„To by chtělo. V těch tvých se nedá utíkat.“

Vraceli se.

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se.

„Hledat něco k jídlu.“

„Ale co ta slepice?“ ukázala na jeho brašnu.

„No a?“

„To přece stačí?“

Zamyšleně si ji prohlížel.

„Ty jsi neměla utíkat. Protože ty nepřežiješ na svobodě ani týden,“ zavrtěl nevěřícně hlavou.

Sešli dolů k Vltavě. Našli si tichý kout. Kusy dřev odstrčili do proudu dvě nafouknuté mrtvoly, které se zachytily v křoví na břehu. Potom Michal vytáhl z brašny smotaný rybářský vlasec s háčkem a za pomoci dlouhého klacku a žížal, které mezitím vyhrabala Romana, nahodil.

Měli smůlu. Nic.

Po hodině to vzdali. Šli chvíli podél břehu a snažili se nalákat labutě a kachny, ale tihle ptáci byli už zkušení a opatrní. Ti nezkušení už dávno skončili v něčím žaludku.

Nakonec zmizeli v polorozpadlých ulicích Prahy. Procházet se po břehu bylo nebezpečné.

Šli ulicí, každý po jedné straně, protože tak mohli kontrolovat protější okna.

Romana byla překvapená Michalovými znalostmi. Hned, když ráno vyšli, ji seřval, že chtěla jít vedle něho a povídat si. Donutil ji jít po druhém chodníku a sledovat okna na jeho straně. Zároveň jí řekl, že pokud uslyší výstřel, nebo cokoliv jiného, co vyhodnotí jako nebezpečné, nemá se na něj ohlížet a okamžitě má začít utíkat. Žádné ohledy, žádné zdržování. Pokud přežije, sejdou se v tom paneláku, kde večeřeli tu starou kočku.

Šli ulicí a občas zkušebně prohlédli nějaký dům.

Procházeli byt po bytu a hledali cokoliv, co mělo nějakou cenu.

V jedné kuchyni, když Michal odsunul lednici, našli zapadlou konzervu s tuňákem. Za sklenicemi v kuchyňské lince zapadlý zlatý řetízek s křížkem. V jiném bytě v botníku našli boty, které jí docela padly, když si vezme silnou ponožku.

Všechno tohle jim zabralo hodně času, každý byt prohlíželi velice důkladně. Zběžná prohlídka byla k ničemu, byty byly už vybrané od těch, co přišli před nimi. A i tak jen paběrkovali.

Na rám vchodových dveří každého bytu, který prohlédli, nakreslil Michal tužkou malé kolečko; podle toho vždy poznal, že už tu byl a že zde už opravdu není nic zajímavého.

V jednom bytě se Romana zastavila u obrazu, hozeného na zemi. Obraz někdo strhl ze zdi, patrně za ním hledal trezor a později do něj šlápl a protrhl plátno.

„Na co zíráš?“ zeptal se Michal.

„Za tenhle obraz bys před Vlnou dostal tak deset miliónů,“ vzdychla.

Přestal odsunovat postel a stoupl si vedle ní.

„Za tuhle čmáranici?“ ušklíbl se.

„Filla. Emil. Představitel českého kubismu.“

„Jak to víš?“

„Tady je signatura.“

„Co?“

„Podpis.“

„Se v tom nějak vyznáš.“

„Studovala jsem to.“

Stáli a prohlíželi si obraz.

„Je v něm díra,“ konstatoval.

„Někdo do něj dupl,“ znovu vzdychla. Pak obraz vzala a opřela ho o stěnu.

„Filly se nenažereš. Pojď se podívat, jestli něco nezapadlo za postel.“

Nakoukla za postel.

„Jen krabička od prezervativu.“

„Mrkni, jestli není plná.“

Sáhla za postel a vytáhla krabičku.

„Je tam,“ ukázala sáček.

„Dobrý. To se dá vyměnit.“

„Za co?“

„Za jídlo.“

Nevěřícně sledovala krabičku v ruce.

„To se dá vyměnit?“ zeptala se překvapeně.

„Jasně. Líp, než ten tvůj Filla.“

„Nechápu.“

„Nevím, co nechápeš,“ rozhodil rukama. „Lidi chtějí šukat a antikoncepce už není. Tak musí brát tohle. Navíc se to dá použít několikrát, když se to vypláchne.“

Zkřivila pusu odporem.

„Co ti vadí?“ divil se.

Oba zmlkli. Uslyšeli zvuk motorů.

„Gangy?“ zeptala se.

Poslouchal. To nebyl zvuk motorek.

„To jsou auta. Céčka,“ odpověděl.

„Víš to určitě?“

„Nikdo jiný než Centrum auta nesmí používat.“ Postavili se k oknům. „No jasně. Centrum. Stoupni si sem, ať tě nevidí,“ ukázal vedle sebe.

Ulici projížděly pomalu tři dodávky bez korby. Natřené zelenou khaki barvou, na dveřích velké tiskací C. Na korbě každé dodávky stálo několik chlapů v uniformách a neprůstřelných vestách a pátravě prohlíželi ulici a okna v barácích.

V prostřední dodávce seděli na podlaze tři otrhanci, s rukama za zády.

„No to mě poser, mají zase Vrabčáka,“ zašeptal Michal.

„Kdo je Vrabčák?“ podívala se.

„Zalez, krávo. Ten uprostřed.“ Michal vytáhl prak a zamířil na poslední auto.

Ocelová kulička práskla do kabiny vozu. Auto zastavilo a po chvilce i ty před ním. Vojáci v autě se začali dohadovat a pokřikovat na sebe. Michal vzal z kapsičky nejmenší kamínek a zamířil šikmo, na protější barák.

Ozval se zvuk sypajícího se skla.

Vojáci začali seskakovat a kryli se za bočnicemi aut, samopaly namířené na všechny strany.

„Padáme,“ chytil Michal Romanu za ruku a vlekl ji pryč. Seběhli schody a přes dvorky utíkali jinam.

Vběhli do baráku. Romana chtěla vyběhnout ven, ale on běžel do patra.

„Co když sem přijdou?“ sípala za ním.

Zvedl ruku, aby mlčela, a z okna propátrával okolí.

„Někdy takhle jede několik aut v každé ulici a hlídají celý blok. Vběhli bychom jim přímo do cesty,“ vysvětlil.

Vykoukla ven. Ulice byla prázdná.

„Jdeme?“ zeptala se.

Kývl.

Proběhli ulicí a potom dalším blokem.

Konečně zastavili.

„Proč jsi to udělal? Proč si střelil do toho auta?“ snažila se popadnout dech.

„Je to kamarád,“ vysvětlil jí. „Jednou nás chytili společně. On se dostal z klepet a pomohl i mě. Dlužím mu to.“

„Myslíš, že jim uteče?“

„Vrabčák?“ zasmál se. „Už jim takhle zdrhl desetkrát.“

„Vrabčák, to je divný jméno.“

„Jmenuje se myslím Vladimír Vrabec.“ Prošel bytem a zkontroloval dvorek. „Takže Vrabčák,“ dopověděl.

„Aha.“

„Má dvě holky. Nebo ženy.“

„Vážně?“

„Jo. Sýkorku a Vlaštovku.“

„Haha.“

„Ne fakt. Dana Sýkorová a… Vlaštovka je vlastně Vlaštovka, nevím, jak se jmenuje.“

Lehce kývla.

„To s nimi někde žije?“

„Jo,“ pousmál se. „Na druhém břehu Vltavy. Mám v úmyslu je v nejbližší době navštívit.

Sedla si do křesla a sundala si nové boty.

„Mám odřené nohy,“ prohlížela strženou kůži na kotníku.

„Musíme najít nějaké ponožky. Zatím si udělej onuci z tohohle,“ podal jí kus prostěradla.

Ovázala si nohy a zasunula je do bot.

„Už je to lepší.“

Znovu vykoukl z okna, a když neviděl nic podezřelého, zkušebně začal prohledávat skříňky v pokoji.

„Ty se nikdy neunavíš, co?“ masírovala si namožená lýtka.

Lehce zavrtěl hlavou.

„Jak dlouho jsi venku?“ zeptal se místo odpovědi.

„Třetí den,“ přiznala.

„A nikdy jsi předtím neutekla?“

Lehce se ušklíbla.

„Hodně jsem o tom přemýšlela. Ještě s Hankou, s kamarádkou jsme to plánovaly. Že utečeme někam daleko, najdeme si někde nějaké osamocené místo, kde budou jen dva silní chlapi, co budou hledat dvě holky k sobě,“ zasněně se podívala na zeď.

Sledoval její pohled. Zeď byla prázdná.

„Potom Hanka umřela a ty ses konečně rozhodla,“ doplnil za ni.

„Jak to víš?“ otočila se překvapeně od zdi. „Jak víš, že umřela?“

„Nejsi tu s Hankou.“

„Hmm.“

„Na co Hanka umřela?“

„Asi otrava krve.“

„To je docela neobvyklé.“

„Měla smůlu. Znásilnili ji dost brutálně a něco jí tam dole udělali.“

„Dozorci?“

„Ne. Jiní otroci.“

Lehce přikývl.

„Jestli už sis odpočinula, jdeme dál hledat.“

Chtěla něco říct, pak ale sevřela rty a zvedla se.

Do večera našli ještě půlku mýdla a v kapse jednoho saka ve skříni dvě cigarety.

Když se slunce začalo klonit k západu, rozhodl Michal, že už stačí.

Procházeli ulicemi, tak, jak ji učil. Občas nahlédli do některého z odstavených aut.

Všechna auta měla odšroubovaná víčka od benzinových nádrží. Benzín a nafta se vybraly hned zpočátku rabování. Michal Romaně řekl, že se dá ještě troška paliva dostat z každého auta, ale nevyplatí se to. Je tam toho tak do zapalovače a je to zoxidované. Ale i v autě se občas našla nějaká zapomenutá věc.

„Jdeme zpátky na střechu?“ zeptala se, když už sotva pletla nohama.

Zavrtěl hlavou.

„Nikdy nechoď spát na stejný místo dvakrát,“ poučil ji. „Alespoň čtrnáct dní se tam neobjevíme.“

„A kam jdeme?“

Zvedl ruku, aby byla zticha.

Otupěle ho následovala. V jednu chvíli zastavil a dal ji znamení, aby také stála.

Unaveně si sedla na zem.

Vytáhl z opasku prak, vložil kamínek, natáhl, zamířil a vystřelil.

Ozval se zvuk holubích křídel.

Za chvíli se vrátil a hrdě jí ukazoval holuba.

Nepřítomně se na něj dívala.

„Mám toho dost,“ vzdychla.

„Měla by ses taky naučit střílet. Mohli jsme trefit dva,“ nevšímal si jejího zoufalství.

„Jsem hrozně unavená.“

Složil holuba do tašky.

„Dobrá, jdeme,“ ukázal na polozbořený činžák. „Už jsme skoro tam.“

Doploužili se do činžáku. Vedl ji po schodech do sklepa. Za hromadou zdiva se protáhli malým otvorem do zborcené části domu.

Michal lehce zabouchal na ocelové dveře.

„Myšák,“ pronesl polohlasem.

Ozvalo se šoupání nohou a ve dveřích se otevřela špehýrka.

„Ahoj Myšáku. Jsi sám?“ ozval se mužský hlas.

„Ne. Mám tu holku,“ ukázal do tmy za sebe.

„Takže už si nehoníš vocasa?“ zasmál se ten ve dveřích.

„Pustíš nás?“ zamračil se Michal.

„No jo.“ Dveře se otevřely.

Vstoupili a Romana překvapeně vydechla.

Sklep, pokud si odmyslíme vůni zatuchliny a smradu, byl vlastně zařízen jako malá hospoda. V přední části sedělo v křeslech několik lidí, o kus dál byl pravý barový pult. Za ním barman, chlap snad dvoumetrový.

Romana se otočila na toho, kdo jim otevřel dveře.

Table of Contents

Spustit