Vladimír Kučera

 Ruská zastavení

(neúplný cestopis z dob komunismu)

Copyright © 2023 Vladimír Kučera

ISBN 978-80-87901-36-6 

Úvod

ve světle událostí posledních let (a zejména posledního roku) jsem si uvědomil, že mé plány vrátit se někdy do Ruska a prozkoumat podrobněji přírodní krásy, kterými tato země bezesporu oplývá, vzaly definitivně za své. Vyhrabal jsem se značným úsilím své kusé zápisky a obrázky, po několikerém stěhování dobře ukryté, a pokusil jsem se osvěžit vzpomínky ze dvou návštěv této obrovské a rozporuplné země, nám současně tak blízké i tak vzdálené.

Neratovice, únor 2023

Návštěva první - Moskva a okolí, léto 1978

Táta mi oznámil, že tohle léto jedeme na měsíc do Ruska. Ta země se tak nejmenuje, oficiálně to je Svaz sovětských socialistických republik, jehož je Rusko součástí (tou hlavní), ale každý Rus to bere tak, že Sovětský Svaz rovná se Rusko, a také opačně. Ostatně to měli zakotvené i v hymně („Nerozrušitelný svaz svobodných republik stmelila navěky Veliká Rus“). Text sovětské hymny je na Wikipedii, velice doporučuji, je to úsměvné i strašidelné. Tehdejší situaci ilustruje i fakt, že zatímco ostatní republiky tohoto ne zcela vyváženého svazku ne zcela svobodných republik měly i své vlastní hymny, RSFSR (tj. Ruská sovětská federativní socialistická republika) považovala sovětskou hymnu za svou vlastní a žádnou jinou až do zániku Sovětského Svazu roku 1991 nepotřebovala.

Navštívíme nejprve Vladimir, prý na mou počest (nebo se já jmenuji na počest toho města, co já vím), ale ve skutečnosti proto, že tam táta má známou, která je ředitelkou místního oblastního rozhlasu, a ta ho pozvala, že můžeme bydlet v její vile (která patří k vysoké funkci), jak dlouho budeme chtít. Ubytování zdarma se vždycky hodí, navíc když je to ve vile (ukáže se, že spíše na zámku). A taky to zjednoduší administrativu, do Ruska se nedá cestovat jen tak, musí na to být pozvání, a to nám opatří naše paní ředitelka. Druhou destinací bude Moskva, kde má táta jakožto rusista také řadu akademických přátel, a u jednoho z nich můžeme zůstat, nikoli neomezeně dlouho, ale asi tak týden (nakonec je z toho deset dní), a nikoli ve vile, ale v paneláku na moskevském sídlišti. Což bude mnohem blíže realitě normálního ruského člověka.

Den 1.-3. (28.-30. 6. 1978, cesta z Prahy do Vladimiru)

Do Moskvy jedeme vlakem. V Praze nastupujeme ve středu navečer do přímého ruského vlaku Praha-Moskva, máme pro sebe jedno kupé v lůžkovém vagóně (táta se plácnul přes kapsu, mohli jsme jet taky „dobytčákem“ – opravdu, k našemu vlaku se později připojí i „lehátkové“ vagóny, kde spí několik desítek lidí v jednom velkém otevřeném prostoru).

Máme před sebou noc, celý den, další noc a ještě dopoledne v jednom kupé. Koneckonců, z Prahy do Moskvy je to 2000 kilometrů.

Táta zapřádá rozhovor s ruskou „děžurnou“, za malý úplateček nám pomůže povléknout lůžkoviny a uvaří nám čaj v samovaru. Zásoby jídla máme pro jistotu s sebou. Vlak má sice mít i jídelní vůz, ale prý nelze moc spoléhat na to, že by se tam člověk opravdu najedl. Takže vezeme řízky od maminky.

Jedeme přes Polsko, ve čtvrtek odpoledne stojíme několik hodin na polsko-běloruské hranici, protože musí všem vagónům vyměnit podvozek. Tratě v Sovětském Svazu mají širší rozchod než ty české a polské.

V Polsku a většině dalších evropských „lidově demokratických“ zemích už jsem byl, ale Sovětský Svaz-náš vzor uvidím poprvé. Jsem zvědavý, jak vypadá zdejší krajina a hlavně civilizace, ale není prakticky vůbec nic vidět. Vlak jede zahloubený v nějakém příkopu, nebo jsou naopak kolem trati vystavěné valy tak, aby turista náhodou něco nezahlédl. Netuším, jestli je to opatření proti špiónům, nebo prostě není žádoucí, aby turisté viděli skutečný stav sovětské země. Dlouhé hodiny sedím přilepený u okna, občas přece jen něco problikne, a dává tušit, že B je správně. To, co se chvílemi dá vidět, nebo spíš tušit, jsou shluky chatrčí dost podobné romským osadám na východním Slovensku.

Nakonec mě přestává bavit vysedávat u okna a poslední třetinu cesty hrajeme s tátou šachy.

V pátek kolem poledne vystupujeme na Běloruském nádraží v Moskvě. Táta má domluvenou schůzku se známým, se kterým máme zajít někam na oběd. Čeká na nás před nádražím v žigulíku. Oficiální název auta je VAZ 2101, k nám se vyváží pod názvem Lada 1200 (VAZ je název firmy, Volžskij avtomobilnyj závod, nacházející se ve městě Toljatti na řece Volze), ale u nás i v Rusku se mu říká Žiguli (podle nevysokého pohoří na druhém břehu Volhy proti továrně). Vůz sice všichni Rusové s hrdostí považují za ruský, ale ve skutečnosti je to jen maličko překabátěný v licenci vyráběný Fiat 124. V Československu zpočátku nemohl být pod značkou Lada prodáván, protože pod stejným názvem se tu vyráběly šicí stroje. To ale sovětské soudruhy iritovalo, a tak se výroba šicích strojů u nás raději ukončila a dovážely se pak od soudruhů z NDR a Sovětského Svazu, nicméně s pokrytím poptávky byly problémy, a tak se z šicích strojů stala jedna z mnoha podpultových komodit, vedle banánů, masa, knížek, džínových kalhot, toaletního papíru a mnoha dalších více či méně zbytných věcí. Pokud vím, žigulíky podpultové nebyly (možná proto, že by se pod pult nevešly), ale i když byly dost drahé (odhadem třicet průměrných měsíčních platů), byly na ně docela dlouhé čekací doby. Kdo ho u nás má, je lepší člověk, a totéž zjevně platí i v zemi, kde zítra již znamená včera. Igor je na svůj vůz patřičně hrdý, prováží nás po Moskvě a ukazuje, jakou má jeho kára akceleraci. A poučuje nás, že nejnovější poznatky odborníků ukazují, že přerušované brzdění je to správné ořechové. Hned nám to i předvádí. V jeho podání to vypadá takto: rozjet auto na 80 km/h, hamtnout na brzdu tak, že na deseti metrech zpomalíme na 40, díky čemuž nic netušící spolujezdec vedle řidiče narazí čelem do palubní desky, pak pustit brzdu, díky čemuž je ubohý spolujezdec katapultován zpět do vzpřímené polohy, následně znovu hamtnout na brzdu a zpomalit na pěti metrech z 40 km/h na 20 km/h, což znamená pro spolujezdce druhou bouli o palubní desku, pustit brzdu, a nakonec zahamtnout definitivně a na dalších dvou metrech zastavit. Třetí boule pro spolujezdce a vítězoslavný úsměv ze strany Igora. Zjevně podle sovětských odborníků platí: tři boule rovná se trojnásobná účinnost brzdění. Jen pro úplnost, bezpečnostní pásy ještě nejsou povinné, auta je mají, ale nikdo je nepoužívá. Po dnešní zkušenosti asi začneme.

Po obědě nás Igor vysazuje na domluveném místě, kde nás už čeká černá volha s profesionálním řidičem, pozornost ředitelky vladimirského rozhlasu. Z Moskvy do Vladimiru je to asi 200 km směrem na východ po něčem, co se tváří jako asfaltka, místy i docela rovná, ale místy děravá tak, že k boulím na čele brzy přibývají boule na temeni hlavy. Řidič totiž spěchá, možná nám chce ukázat, jak rychle Volha umí jet, a díry neřeší, sovětské auto vydrží všechno. Sovětský člověk taky, a nakonec se ukazuje, že i my vydržíme víc, než bychom si bývali mysleli. Po dvou hodinách hororové jízdy vystupujeme rozlámaní a unavení (pravda, část viny nesou předchozí dva dny strávené napůl vsedě a napůl vleže ve vlaku) před vilou ředitelky vladimirského rozhlasu.

Přiznám se, že jsem ohromen. Vila má asi deset pokojů, poprvé v životě vidím, že v jednom bytě mohou být dvě koupelny, a také poprvé v životě vidím bidet. Příští dva týdny nám nepohodlí nehrozí.

Den 4. (sobota 1. 7., Vladimir)

Pokud bych si mohl vybrat, které sovětské město se má jmenovat po mně, myslím, že Vladimir by byl dobrou volbou. Není tak zprofanovaný jako Moskva (aspoň v té době nebyl), a centrum je nádherné, naprosto srovnatelné s Moskvou nebo (tehdejším) Leningradem.

První den se jen tak procházíme po městě, průvodcem nám je Sergej, syn další tátovy přítelkyně (připadá mi, že táta je jako námořník, akorát se neomezuje jen na přístavy, a v každém velkém městě má těch přítelkyň několik). Andrej je asi o rok starší než já (tj. už je dospělý, zatímco mně do této mety ještě pár měsíců chybí). Má za sebou první ročník na vysoké škole, tuším že snad strojní inženýrství. Není to typický Rus. Netrpí chorobně přehnaným sebevědomím, netváří se, že všude byl a všechno zná, je přemýšlivý a má spoustu zájmů, prostě takový studijní typ; dnes bychom použili anglické označení „nerd“.

Vladimir má asi 200 tisíc obyvatel (tehdy, dnes už 350 tis.), centrum je velmi staré a na ruské poměry docela dobře udržované. Sergej nám ukazuje místa, na která jsou místní pyšní, a mají proč. Nejstarší stavby pochází z 12. století.