Jiří Posselt

ILMERIKOVA HVĚZDA

Díl II.

Nevšední prázdniny

© Jiří Posselt 2023

cover © Vladimír Kučera 2023

ISBN 978-80-87901-34-2

1. kapitola

Modré ovce

Nazítří před polednem se všichni sešli u Říhů.

Nikdo si nepřál, aby přítomnost tolika lidí v domě, který byl po několik měsíců více méně opuštěný, vzbudila zbytečnou pozornost bezprostředního okolí, a tak Hoxter stanovil čas odletu na dvanáctou hodinu. Věděl, že tou dobou bude většina obyvatel Skalice mimo obec a že ti zbylí budou zaměstnáni obědem.

Když Tomanovi za deset minut dvanáct překračovali práh Říhovic domu, bylo v hale už značně živo. Klára nejdřív zaznamenala senátora Jamira v rozhovoru s Mrázovými. Kousek stranou stáli Joštův strýc Anklar a pan Volný a spolu s nimi i čtyři neznámí muži. Tři z nich mohli být simarglové, protože měli temně hnědé oči a tmavé vlasy; ten čtvrtý, světlovlasý, jehož oči zářily pomněnkovou modří, byl nejspíš reter.

Klára zapátrala po svých kamarádech. Brzy je objevila v nejvzdálenějším koutě a ihned k nim vykročila.

„Tak co?“ spustila, když stanula vedle nich, a čekala, kdo odpoví.

Veronika však místo odpovědi jen pokrčila rameny a lehce kývla hlavou směrem k Ilmerikovi, v jehož tváři se zračilo zoufalství.

„Za chvíli byste měli vyrazit,“ řekl Prox. „My s tátou jedeme ještě za maminkou na Gutu. Zhruba za měsíc se sejdeme v Ibě a pak vyrazíme k nám do Žahary. Už se hrozně těším.“

„My taky,“ potvrdila Klára, aniž by projevila zájem o to, co je Gutu. Chtěla se obrátit na Ilmerika, když v tom zaslechla svou matku, která právě vzrušeně pronášela: „Copak s nimi nikdo z vás nepojede?“

„Nedělejte si žádné starosti, paní Tomanová!“ jal se ji uklidňovat senátor Jamir. „Vaše děti a Ilmerik budou mít ten nejlepší doprovod, jaký si dokážu představit.“

„A nedalo by se vše naplánovat alespoň tak, aby do Iby dorazili, až když tam budete i vy, pane senátore?“

„Bohužel ne, důvěřujte mi,“ trpělivě chlácholil Jamir paní Tomanovou. „Synurovu loď nemůžu já zdržet ani o den, natož o celý týden!“

„A s vámi nebo s panem Volným by opravdu cestovat nemohli?“

„Z důvodů kapacity našich lodí opravdu ne. Synure, Vimhame,“ oslovil Jamir dva muže z hloučku. Věřil, že když Klářiným a Verčiným rodičům představí charizmatického kapitána lodi a jeho sympatického pobočníka, rozptýlí tím všechny jejich obavy. „Pojďte prosím na okamžik k nám!“

Po těch slovech se z hloučku kolem Anklara oddělili dva simarglové a energicky se přesunuli k Jamirovi a k rodičům obou děvčat. Na dva kroky od nich se zastavili a zasalutovali neznámým, avšak bezpochyby vojenským gestem. „To je Synur a jeho kopilot Vimham,“ představil je Jamir. „Elitní důstojníci naší armády, nejzkušenější a nejschopnější piloti, jaké znám.“

„Senátore! Vážení!“ uklonili se Synur i Vimham jeden po druhém rázně.

„Bezpečně doprovodí vaše děti na Ledónii a posléze i zpět, můžete se spolehnout,“ ujišťoval rodiče děvčat Jamir.

„Správně! Obavy nejsou na místě,“ vmísil se do rozhovoru Anklar a mával jakousi láhví. „Navrhuji, abychom si dle pozemského zvyku připili nepozemským nápojem na šťastný let a stejně šťastný návrat! Jestli se zde ovšem najde dostatek skleniček.“ S těmi slovy se obrátil ke ztrápenému Ilmerikovi. Ten se mechanicky zvedl, odšoural se doprostřed místnosti ke kruhovému stolu a povytáhl jednu z jeho zásuvek. Anklar v ní spatřil vyrovnané sklenky. Přistoupil blíž a jal se rozlévat obsah láhve. Všichni přítomní si nápoj postupně rozebrali a pozdvihli číše.

„Na první cestu pozemšťanů do Demozóny!“ zaburácel Joštův strýc rozverně.

„Na šťastný návrat!“ šeptali Klářini a Verčini rodiče, když si s lehýnkým cinknutím přiťukávali se svými dcerami.

„Mnoho štěstí v pravé vlasti,“ přáli Ilmerikovi.

Všichni se navzájem loučili a Klára slyšela senátora, jak jejím rodičům ještě jednou omluvně vysvětluje: „Bohužel. Opravdu musím zavézt zesnulého nejprve do Olmu. Než budu pokračovat dál na Ledónii, musím zjistit, co se vlastně přihodilo. Jak jsem se vám už předtím zavázal, setkám se s vašimi dětmi v Ibě už týden po jejich příletu. Potom je již z očí nespustím, to slibuji.“

Vtom se ozval Anklar: „Děvčata, Ilmeriku, následujte kapitána Synura a Vimhama do gerpanu. Vaše loď by měla během několika okamžiků vyrazit. Máte před sebou sedmnáct dní putování mimoprostorem! Ale nebojte se. Loď je prostorná a určitě se tam nějak zabavíte.“

Klára i Veronika se rozloučily s Joštem, panem Volným, Anklarem i senátorem. Pokynuly i dvěma důstojníkům a přiskočily k rodičům. Poslední objetí a pusa na rozloučenou.

„Mám takový zvláštní pocit,“ řekla Klára, „ale hrozně se těším.“ Ještě naposledy se k oběma rodičům pevně přitiskla a zašeptala: „Taky na to, až se takhle obejmeme po našem návratu.“ S těmi slovy je políbila, odtrhla se od nich a zmizela v mimoprostoru.

Ilmerik postával s Mrázovými, a když si loučení odbyli i oni dva s Verčou, zamávali Klářiným rodičům a všem kolem a brána mimoprostoru se za nimi uzavřela.

Jakmile nepochopitelné hlubiny neznámého prostoru pohltily i ostatní, odebrali se Mrázovi a Tomanovi ke svým autům a odjeli do Lišťan. Od toho dne pozorovali noční nebe se zvláštní směsicí pocitů. „Tam někde v té černotě se toulají naše dcery,“ říkali si při tom.

‚Bože, úplně jsem zapomněla, že máme strávit sedmnáct dní v mimoprostoru,‘ pomyslela si Veronika, když se za ostatními vysoukala úzkým průlezem gerpanu na palubu lodi a zklamaně zjistila, že je všechno kolem pokřivené. ‚Copak si nebudeme moct ani popovídat?‘

V odpověď na její úvahy se prostor vesmírné lodi jako mávnutím kouzelného proutku narovnal.

„Co se to najednou stalo?“ vykřikla Verča radostně.

„Na rozdíl od gerpanu poskytuje loď dostatečně velký prostor na to, abychom mu vnutili parametry tří dimenzí,“ objasnil jí kapitán. „Budete se tu cítit jako doma!“ Široký úsměv vtiskl jeho dříve nepřístupnému obličeji nečekanou dávku lidskosti. Obě dívky vzaly překvapeně na vědomí, že kapitán, kterého jim Demozóna rozhodnutím senátora Jamira přidělila, je daleko mladší, než se jim zprvu zdálo, a nadto velmi sympatický.

„Takže se můžeme nerušeně vrhnout k oknu a sledovat tajemný vesmír!“ zaradovala se Veronika.

„Z toho bohužel nic nebude,“ poopravil její představu kapitán Synur. „Celou dobu poletíme prázdným mimoprostorem, takže velkolepých pohledů na hvězdy a planety si zrovna neužiješ. Kdybychom letěli naším trojrozměrným vesmírem, musela by sis o pár tisíc let prodloužit život. Tak dlouho by totiž naše cesta trvala!“

„Tak to necháme radši tak, jak to je,“ zasmála se Veronika. „Mám dojem, že by mě koukání z okna stejně už po první tisícovce let omrzelo! Ale co budeme dělat?“

„Měly byste poprosit Ilmerika, aby vás naučil havjonk! Alespoň pro začátek. Pak se uvidí. Možností je spousta. Bazén, kino, knihovna, …“

„Tak to si dám líbit,“ zajásala Veronika. „Slyšíš, Ilmeriku? Přines havjonk!“

„Počkat,“ zaprotestoval Synur. „Nejprve vás ubytuji a provedu po lodi. Potom můžete podnikat, co chcete.“

Všichni se hnuli se svými skromnými zavazadly za Synurem a kapitán je vedl do jejich dočasných příbytků. Nejdříve stanuli na prahu Verčiny kajuty. Byla prostorná a přepychová. Veronika se neudržela a nadšeně hvízdla. Pak vstoupila dovnitř, rozhlédla se a pravila: „Řekla bych, že první dny je o zábavu postaráno! Tady se pro začátek zaměstnám až až! Jenom než zjistíme, co k čemu slouží, uplyne moře času!“

Pak se ubytovali Klára a Ilmerik a hned nato následovala prohlídka lodi. Jejich vesmírné plavidlo bylo vážně monstrum, a tak celá vizita trvala dosti dlouho. Klára se však víc než o zařízení a vybavení lodi zajímala o Ilmerika. Celou dobu po něm pošilhávala a trpěla. Pohyboval se totiž jako stín a projevoval nezájem. Ani stopa po vzrušení nebo napětí! Jak ráda by mu pomohla! Ale jak? Jak pomoct simarglovi, který ztratil otce a z ničeho nic se v nekonečném vesmíru ocitl sám a sám. Měly by s Veronikou trvat na havjonku, říkala si. Při něm se snad rozhovoří. Možná zmínil Synur oblíbenou ledónskou hru právě proto, že dobře věděl, jak snadno při ní všichni Ledónští zapomínají na svoje strasti.

Klára s Veronikou se tedy umluvily, a jen co se trochu zabydlely, vyhledaly Ilmerika, který si zatím zalezl ve své kajutě.

„Tak jsme tu na ten havjonk,“ zahlaholila Verča. „Koukej nám vysvětlit pravidla, ať tě můžeme rozdrtit!“

Ilmerik už mezitím připravil hru na stůl. Klára na ni mrkla a pak se tázavě zahleděla na kamaráda, jehož zkroušenost ji celý čas skličovala.

Chlapec ucítil její upřený pohled, zvedl obličej, podíval se na ni a ze rtů mu sklouzlo jediné tiché slůvko.

„Proč?“

„Je nám to hrozně líto, Ilmeriku,“ řekla tiše Verča.

Dívky se posadily.

„Máma říkala, že ho třeba mučili,“ pokoušela se o vysvětlení Klára.

„To by mi stihl sdělit,“ namítal Ilmerik. „Ujišťoval mě, že s ním zacházeli poměrně slušně. Když jsme se vraceli, cítil se dobře. Vždyť víte, že pomýšlel dokonce na společnou párty!“ Ilmerik se odmlčel, jako by vzpomínal na události uplynulých dnů. „Proč tolik obětí? Nejdřív Mínótauros a Vzpurná a nakonec i můj táta. Proč? Co to bylo za hru? Všechno ukazuje na toho balara! Ale já ho dostanu, uvidíte! Jednou ho dostanu a potom si to pořádně schytá!“

„Jasně! A my ti při tom pomůžeme. Pomstíme tvýho tátu i svou učitelku,“ vyhrkla Veronika, ale hned raději zmlkla. Co kdyby Ilmerik zmínku o Vzpurné vnímal jako nemístný vtip. „No vážně,“ dodala. „Libušku jsme sice rády neměly, ale že by ji někdo musel zrovna zabíjet, to zase ne.“

„Neměl právo zabít ani můj klon, natož pak Vzpurnou nebo tátu,“ dodal Ilmerik. „Moc by mě zajímalo, o co mu šlo, že si troufl zajít tak daleko.“

„Až budeme v Ibě, promluvíme o tom s Jamirem,“ navrhla Klára.

„Ale o pidilech ani muk. Ti přece nikoho nezamordovali. A kromě toho mají naše slovo,“ připomněla Veronika. „Myslíte, že nějaké pidily ještě potkáme?“

„Chceš si nechat vylepšit postavu, viď? No, možná že bys tuhle a onde trochu tuku ubrat potřebovala,“ žertovala Klára.

„Podívej se na sebe,“ odsekla Veronika.

„Nikdy jsem přece neprohlašovala, že bych návštěvou v jejich kosmetickém salónu pohrdla,“ bránila se Klára. „Tak jsme domluveny! Nenápadně se Jamira na pidily zeptáme. Třeba k nim na naše přání uspořádá exkurzi! Ale teď ten havjonk. Už se nemůžu dočkat, až v něm budu vyhrávat nad simarglem.“

Ilmerik se pustil do výkladu náročných pravidel havjonku. Mluvil a mluvil a Verča se postupně smiřovala s tím, že to nějakou dobu potrvá, než nad nějakým simarglem či reterem doopravdy zvítězí. Přes svou složitost ji však havjonk brzy zcela pohltil.

Za několik hodin se Ilmerik jakž takž zotavil a pomalu začal plnit úlohu hostitele. Ukázalo se, že loď skrývá víc možností pro trávení volného času než celý okres, v němž se nacházely Lišťany. O zábavu tedy nebyla nouze a dny rychle míjely.

Desátého dne se všichni tři hned po snídani vydali do zookoutku. Na palubě se sice živá zvířata nevyskytovala, avšak v kině bylo možné navolit trojrozměrnou projekci umožňující mimořádně sugestivní virtuální setkání s řadou zvířat, která obývají planety Demozóny. Zvuky, pachy i hmatové vjemy doplňovaly zážitky účastníků tohoto interaktivního setkání tak barvitě, že si dívky už připadaly jako po přistání. Ilmerik Veronice předváděl sněžného krta, typického obyvatele nekonečných sněžných plání Ledónie, a vykládal jí o jeho způsobu života. Připomněl jí báji o Morandovi a vyprávěl, že se chlapec právě těmito tvory na své pouti živil. Veronika dostala dokonce příležitost nanést na své chuťové pohárky molekuly nesoucí chuť krtího masa. Iluze, která vznikla, byla neuvěřitelně dokonalá!

Klára zatím ležela na zádech a tajila dech nad letem ohnivců, dvouhlavých ptáků, jejichž hejno jí právě kroužilo nad hlavou.

Vtom se rozeskočily dveře a v nich stanul bledý Vimham.

„Máte se dostavit ke kapitánovi. Všeho nechte a pojďte okamžitě se mnou,“ zavelel a vyrazil zpět do řídicího centra.

Stisknutím knoflíku nechal Ilmerik zmizet všechny vzácné tvory a polekaně spěchal za kopilotem. Děvčata ho nervózně následovala.

Když dorazili do centra řízení, seděl kapitán před jedním z mnoha monitorů a sledoval zdánlivě nesrozumitelné dění na něm.

„Nejdřív se posaďte sem a připoutejte se!“ přikázal příchozím s ustaraným výrazem v tváři, než pokračoval. „Vidíte,“ začal poněkud rozčileně a ukazoval mezi blikající body a klikaté čáry, které křižovaly plochu. „To jsme my.“ Prst natahoval k tečce přemisťující se z jednoho konce plochy na druhý. „A tohle je s největší pravděpodobností loď Venturie.“ Jeho prst se přemístil na vzdálený oranžově kmitající bod. „Vypadá to, že se k nám blíží.“

„Z čeho usuzujete, že jde o loď Venturie?“ neudržel se Ilmerik.

„Protože nevysílá náš signál, nereaguje na naše pokusy o spojení.“

„Vy se s ní pokoušíte spojit?“

„Ano, chceme si ověřit její totožnost, ale jak říkám, mlčí.“

Ilmerika překvapilo, že kapitán hovoří o pokusu navázat kontakt, jako by nevěděl, že ani současné technické možnosti nedovolují v mimoprostoru složitější signály vysílat ani přijímat: „Vy se s ní pokoušíte spojit v mimoprostoru?“

Kapitán si uvědomil, že právě vyzradil jedno z nejstřeženějších tajemství ledónské armády, avšak přesto profesionálně klidným hlasem pokračoval: „Jak vidíš, umíme toho víc, než přiznáváme ve školních učebnicích. Ano, na jistou vzdálenost už to technicky možné je. Zkrátka nepochybujeme o tom, že o nás tahle loď ví a že se k nám vědomě a záměrně rychle blíží. A to je podezřelé.“ Synur se na pár vteřin odmlčel a potom dodal: „S lítostí vám musím oznámit, že jsme se zcela nečekaně ocitli v nebezpečí!“

Ačkoliv se to dalo tak nějak vytušit už z toho, co vysvětloval kapitán předtím, přeci si všichni až nyní plně uvědomili, že bezstarostná prázdninová cesta s největší pravděpodobností právě skončila. Avšak ani během následujících vteřin ticha si děti nedokázaly v hlavách srovnat, co to pro ně může znamenat.

„Jdou zase po Bořkovi?“ napadlo Veroniku.

Synur odtrhl zrak od monitoru a překvapeně se na ni podíval: „Po Bořkovi?“

„Chci říct po Ilmerikovi,“ opravilo se děvče. „Na Zemi mu byl stále někdo v patách!“

„To sotva. Nemohou vědět, kdo je na palubě. Ale nejspíš nás zaměřili už dávno. Vědí, že se vracíme ze Země, a doufají, že tu najdou další výsledky našeho výzkumu.“

„A najdou?“ zajímala se Klára.

„Ale jo, je tady toho dost, co by se jim mohlo hodit!“ odpověděl Synur. „Třeba zrovna… Samozřejmě že jenom v případě, že nás dostanou!“

„Co chcete podnikat, kapitáne?“ zeptal Ilmerik.

„Nechci riskovat střet, který by byl v mimoprostoru nevyhnutelný. Tady se jim v žádném případě neztratíme. Pokud o nás vědí a jdou po nás, nedokážeme se zneviditelnit ani jim uniknout. Takže opustíme mimoprostor a přistaneme na Brionu. Možná se nám podaří je zmást. Kdyby nás ale po přistání – a proto jsem vás dal zavolat – přece jenom vyčmuchali, potřebuji mít jistotu, že vám třem se nic zlého nestane. Venturiáni za sebou dokonale zahlazují stopy, chápete? Tak tedy: po přistání opustíte loď a schováte se někde na dohled, abyste věděli, kdy se budete moct bezpečně vrátit. Mohlo by se stát, že my…, jak bych to jen řekl, že my tady už nebudeme, rozumíte?“

„Vy se nepůjdete ukrýt s námi?!“ vykřikla poděšeně Veronika.

„To přeci nejde! Kdyby tu nikoho nenašli, začali by hledat venku! To by ohrozilo i vás. Nezapomínej, že senátorovi osobně ručíme za vaše bezpečí. Takže dávejte dobrý pozor: pokud to vážně dojde tak daleko, že se vrátíte a nenajdete nás tu, začnete stisknutím tohoto tlačítka vysílat nouzový signál. Než se ale k lodi vrátíte, musíte nějakou dobu počkat. Tak den nebo dva, abyste měli jistotu, že jsou z dosahu.“

Vtom se loď vynořila z mimoprostoru. Veronice se naskytl pohled, po kterém na začátku cesty toužila. Spatřila planetu ozářenou cizím sluncem a zatajila dech. I Klára v tu chvíli zapomněla na nebezpečí, které jim hrozilo, a obdivovala tu nebeskou nádheru.

„Tato planeta,“ pokračoval Synur, „není obydlená, ale má atmosféru. Moment. Á, dobře. Naštěstí se nenacházíme daleko od hlavní dopravní tepny galaxie. Váš signál by tedy mohl v případě nouze někdo v krátké době zachytit.“

Při posledních slovech se Synur několikrát zajíkl, poté se několikrát nepřirozeně nadechl a opět se pokusil promluvit, ačkoliv bylo patrné, že mu to činí značné problémy: „Vimhame, zaha…, zahajuji přistávací manévr. Vy tři se do ka…, kajut už ne…, nevracejte, seďte tu a zůstaňte při…, připoutaní. Tohle bude něco jiného než při…, při startu. Budeme pronikat at…, atmosférou.“ Teď se natahoval po jednom z tlačítek, avšak v okamžiku, kdy se ho téměř dotýkal, bolestivě zasípal. Prudce stáhl ruku zpátky, sevřel si jí krk a zmítal sebou, jako by se dusil. Zatímco Synurovi křivily křeče obličej, zapnul Vimham autopilot a přispěchal ke kapitánovi, aby mu poskytl pomoc. Ze zdi strhl přídatný zdroj kyslíku, avšak pobledlý kapitán odmítal přijmout náhubek na konci hadice. Místo toho se pokoušel Vimhamovi něco sdělit. Bohužel mu však nerozuměl ani on, ani děti. Kapitán rozepnul přezku svého bezpečnostního pásu a z nejasného důvodu se pokoušel postavit. Upadl však na zem a trhal tělem, až děvčatům naskakovala husí kůže.

Klára s Verčou na sebe vyjeveně pohlédly, odpoutaly se, a bleskově, následovány i udiveným Ilmerikem, přiskočily k oběma mužům, aby zaklekly na zem ke kapitánovi.

Veronika Vimhama odstrčila: „Jestli je tu nějaká lékárnička, tak ji přineste! Třeba v ní najdete něco, co mu pomůže! My na něj zatím dáme pozor.“

Vimham, nyní už rovněž bílý jako stěna, neodporoval a postavil se. Děvčata zatím podpírala kapitánovi hlavu, takže nezaznamenala, jak malátně Vimham vykročil směrem ke dveřím a zmizel z dohledu. Zatímco Verča usilovně přemýšlela, co by se dalo pro Synura udělat, otírala mu Klára dlaní z čela studený, lepkavý pot. Muž, který dosud jen bezvládně ležel a ztěžka oddychoval, se náhle prohnul tak prudce, že se jeho hlava dívkám vysmekla, a vydavši hlasitou ránu, dopadla na tvrdou podlahu. Prohnutý jako luk napřímil kapitán nepřirozeně všechny čtyři končetiny, opět sebou několikrát trhnul, načež se počal divoce zmítat. Nakonec jeho napnuté tělo narazilo do Kláry tak prudce, že ji málem povalilo. V tu chvíli všechny Synurovy svaly naráz povolily a mužovo tělo kleslo na dívčina kolena, odkud se sklouzlo zpět na podlahu.

„Je mrtvý,“ zašeptal Ilmerik.

„Mrtvý?“ mručela nervózně Veronika, snažíc se kapitánovi nahmatat tep. „Prosím tě, proč by byl mrtvý? Vždyť ještě před chvílí překypoval zdravím!“

„Je mrtvý, přesně jako můj táta,“ trval na svém Ilmerik.

„Ne, to určitě ne, nemá přece u pusy krev,“ vložila se do toho Klára.

Ilmerik se na ni utrhl: „Myslíš, že se umírá jenom s potůčkem krve u pusy? Když ti říkám, že je mrtvý, tak je mrtvý.“

Kláře vyhrkly slzy, ale snažila se zachovat chladnou hlavu: „Verčo, co myslíš, nepomohla by masáž srdce! To ty přece umíš!“

Verča se do toho ihned pustila: „Sakra, kde vězí ten Vimham? Ilmeriku, běž se po něm podívat!“

Klára se zahleděla na řídicí panel před sebou, na němž dál blikala spousta světýlek, jako by se nic nestalo. Vtom slyšely Ilmerikův zoufalý ryk: „Vimham je mrtvý! Je mrtvý!“

Monitory kolem se předháněly v hlášení nejrůznějších parametrů. Klára nevěřícně vyskočila a vrhla se ke dveřím, v nichž se právě zjevil Ilmerik.

Chlapec ji zachytil oběma rukama a začal s ní třást: „Je mrtvý, chápeš? Je mrtvý!“

Synur nejevil nejmenší známky života, ale vyčerpaná Veronika už nedokázala pokračovat:

„Ilmeriku, pojď mě vystřídat!“

„Nemá to cenu,“ vrtěl hlavou chlapec, křiče téměř hystericky, „oba jsou mrtví!“

Veronika se neovládla a zakřičela taky: „Říkám ti, pojď to zkusit!“

Ilmerik ale neposlouchal. Opřený o dveřní hranu se zdrceně pomalu sunul na podlahu, zmáčknuv přitom zády zelený knoflík. Kláru strhával s sebou. Děvče se mu nepokoušelo vytrhnout, podvolilo se a dosedlo vedle něho. Dveře za nimi se zvolna s cinknutím zavřely.

„Koukej aspoň zapnout ten alarm!“ snažila se ho vyburcovat Veronika.

„Na co? Autopilot s námi přistane!“

„Tak dobře, posedíme, přistaneme,“ odsekla Veronika jízlivě.

„Sakra, co po mně chceš?“ obořil se na ni Ilmerik. „Copak nechápeš, že nemůžeme nic dělat? Nic! Rozumíš?“

Verča vstala, bezduše se doploužila k panelu a stiskla tlačítko nouzového signálu.

„Přivoláš jenom Venturiány,“ konstatoval Ilmerik. „Brion není obydlený.“

Kláře se po tvářích řinuly slzy: „Co budeme dělat?“

Ilmerik mlčel, Veronika jen pokrčila rameny a posadila se vedle Kláry.

Kdyby se někdo z nich podíval ven, spatřil by, jak se k nim blíží jakýsi letoun. Teď byl na půli cesty od planety a každou vteřinou se zvětšoval. Jistě se pohyboval úctyhodnou rychlostí. Netrvalo dlouho a letoun už očividně přibrzďoval. Zlehýnka sklouznul k boku jejich lodě.

Náraz, jakkoliv nebyl prudký, už zaznamenali. Všichni tři zvedli hlavy a zpozorněli. Chvíli trvalo, než zaslechli, jak se s jemným cinknutím otevřel postranní vchod a jak někdo vešel do předsíně řídicího centra. Na rozdíl od zcela apatického Ilmerika zatajily dívky hrůzou dech. Přesto zároveň cítily, jak se do jejich nekonečného zoufalství a děsu mísí nejasné očekávání nějakého zázraku, šťastného rozuzlení, brzké záchrany. Slyšely někoho přecházet sem a tam. Ilmerikovi projelo hlavou, že tam obhlíží Vimhamovu mrtvolu. Když se kroky posunuly ke dveřím, napětí vyvrcholilo. Dívky se natočily stejným směrem a ztuhly jako pověstní králíci tváří v tvář velkému hadu. Ozvalo se cinknutí, tentokrát hlasité, a křídla dveří se počala pozvolna rozestupovat. Kláře připadalo, že to trvá celou věčnost. Stále nikoho neviděly. Klára sevřela netečnému Ilmerikovi paži a zaťala do ní své třesoucí se prsty. Vtom vběhl otevřenými dveřmi do řídicího centra tvor, kterého by snad nikdo nedokázal vymyslet. Vypadal jako zády srostlá dvojčata s jednou hlavou. Nakrátko se zastavil vprostřed, pak se otočil k nim, o kousek se přiblížil a spustil v jazyce, jemuž přirozeně nerozuměly. Ilmerik ožil.

„Říká, že zachytil náš signál,“ přeložil chlapec první větu, ale dál nepokračoval. Bavil se s příchozím svou mateřštinou a děvčat nedbal. Obě dívky se postavily, aby viděly na monitor, který nepřestával zvěstovat přítomnost Venturiánů. Oranžové světlo obklopené smýkající se šedou elipsou. Tvor pobíhal při rozmluvě s Ilmerikem podél řídicího panelu, když ho něco zaujalo, vrátil se, aniž by se musel otočit, o krok či dva zpátky, a prohlížel si, co potřeboval. Působil neobyčejně mrštně a zdálo se, že jeho vizáž není škodolibý rozmar kruté přírody, nýbrž vrchol podivné evoluce, k němuž moudrá příroda kdesi dospěla. Klára zaznamenala, že má kromě dvou párů očí na každé z tváří další oko na vrcholu hlavy, neboť stejně spolehlivě jako na dění před a za sebou reagoval i na podněty přicházející ze stropu. Teprve nyní si všimla, že se i na stropě nachází celá řada blikátek, jež mají pro provoz vesmírného plavidla patrně nějaký význam.

Tvor se nyní obrátil přímo na děvčata a pronesl několik slov. „Jmenuje se Hux a je to irmon,“ ujal se tlumočnické role Ilmerik. „Sleduje prý aktivity Venturie a hodlá nás zachránit. Tu nepřátelskou loď pozoruje už několik hodin, ale nechápal, co tu pohledává. Poněkud to objasňuje prý jedině naše přítomnost. Podle Huxe je docela dobře možné, že měl Synur pravdu. Mohou jít po záznamech ze Země. Nato Hux způsobem, jakým se hraje na klavír, přejel řadu knoflíků. Loď se jen mírně zachvěla a Ilmerik dívkám vysvětlil, že irmon nalodil svůj letoun a v následujících minutách s celým vesmírným korábem přistane na nejbližší planetě.

„Říkal jsi, že přistane autopilot,“ připomněla chlapci Klára.

„Bohužel ne. Hux mi vysvětlil, že Vimham nastavil letový autopilot. Ten dokáže řídit loď jenom za letu, v našem případě po oběžné dráze kolem Brionu. Autopilot, který umí přistát, zapnutý není.“

Klára s neskrývaným údivem sledovala irmona: „Zapne ho Hux?“

„Ne, to prý nejde. Hux nezná heslo, kterým by ho aktivoval. Z bezpečnostních důvodů hesla znají jen pilot a kopilot. Pojďte se připoutat, nebudeme teď Huxe rušit. Jo, a máme vypít tohle.“

„Co je to?“

„Asi očkování.“

Jen co dosedli a připoutali se, obrátili do sebe obsah ampulí, jež jim poskytl irmon. Hned potom následovalo několik perných okamžiků. Dívky prvně poznaly, že skutečně letí. A letěly opravdu rychle, to cítily.

„Doveze nás pak do Iby?“ ptala se Veronika po přistání.

„Buď ráda, že dokázal přistát,“ napomenul ji Ilmerik. „Je vidět, že nemáš představu, co znamená řízení takového monstra!“

Klára byla naprosto skleslá: „A co budeme dělat teď?“

„Hux říká, že se musíme rychle ukrýt,“ odpověděl Ilmerik, kterého Huxova přítomnost očividně vytrhla z lhostejnosti.

„Co si myslí Hux o tom, co se odehrálo na lodi?“

„Přirozenou smrtí neumřeli, to je jasné, myslím, nám všem. Víc přeci Hux nemůže vědět.“

„To je fakt,“ přisvědčila Veronika.

Klára zhluboka dýchala. Vzduch zde byl těžký, omamně nasládlý. Jsou na jiné planetě, prolétlo jí hlavou, aniž by se z toho radovala! Bez valného zájmu se rozhlížela kolem. Kam oko dohlédlo, se do všech stran táhla pláň, jen v jednom směru jim výhled zakrýval nevysoký pahorek.

„Hux říká, že se mu nepodařilo přistát tam, kde původně zamýšlel.“

„To si myslím,“ kývala hlavou Klára. „Tady se těžko někam schováme.“

„Jdu na průzkum,“ prohlásila Veronika. „Třeba se ukáže, že tamhle za tím pahorkem něco je.“

Veronika nečekala na svolení a rozběhla se směrem, kde chtěla hledat úkryt.

„Ty počkej, prosím, tady!“ Ilmerik zarazil Kláru právě ve chvíli, kdy se už už rozbíhala, aby kamarádku doprovodila. „Musíme vybalit a připravit se na delší pobyt mimo loď.“

Jen to dořekl, vysunul se z jejich obrovského korábu malý Huxův letoun. Irmon s ním obratně přistál na zemi a vyzval Ilmerika s Klárou, aby schystali svoje věci.

„Hux nás hodlá kousek popovézt. Když všechno proběhne podle očekávání, vrátíme se sem a budeme pokračovat podle Synurových instrukcí.“

„Potom ale nemusela Verča nikam utíkat!“

„To nemusela,“ potvrdil Ilmerik mrzutě. „Copak ji o to někdo žádal? Raději se za ní běž podívat, ať se jí ještě něco nestane. Já to tu zvládnu sám.“

Klára na Ilmerika vděčně mrkla a vydala se hledat kamarádku, která se jim mezitím ztratila z dohledu. Běžet se jí nechtělo, než Ilmerik sbalí, má dost času, aby přivedla Verču zpět. Stoupala vzhůru po mírném svahu a myslela na Synura a Vimhama. Co se jim mohlo stát? Snědli nebo vypili něco závadného? Mohli to sníst nebo vypít i oni – Klára, Veronika a Ilmerik? Co když už Venturiáni opustili mimoprostor a na oběžné dráze zaměřují jejich loď, aby věděli, kde přistát, napadlo ji. Zastavila se a očima zapátrala ve výšinách nad sebou. Kromě neobyčejných mraků však nespatřila nic. Pustila se proto dál po Verčiných stopách. Spatřila ji, jakmile se doškrábala na vrchol. Veronika pobíhala na okraji nekonečného stáda mezi skupinkami namodralých zvířat, jež nejvíc ze všeho, co znala, připomínala ovce. Klára ji nechápala. Chce se schovat mezi ovcemi?

„Kláro, podívej, vážně tu jsou modré ovce,“ uslyšela Verču, která už Kláru taky objevila. „Tolikrát jsem četla o tom, že v Mongolsku mají ovce s modrým kožichem. Vždycky jsem je toužila spatřit. Vidíš, povedlo se, i když ne v Mongolsku!“

Klára se rozběhla, aby Veroniku popadla a přivedla ji zpátky. Když k ní dorazila, skláněla se Verča zrovna nad malým roztomilým beránkem a hladila ho.

„Není to nádhera po té hrůze na lodi? Do čeho jsme se to zase dostaly? No, ty za nic nemůžeš, viď, tobě je fajn, ty jsi rozkošná modrá ovečka. Vidíš, jsou vážně modré! A já husa vyběhla z lodi a nechala si tam foťák! Teď už se asi vracet nemůžeme. Škoda, tohle nám nikdo neuvěří.“

Klára skutečnost, že modré ovečky nezdokumentují, nijak neprožívala. Opět se nedůvěřivě zahleděla na nebe: „Ty si myslíš, že nám někdo něco uvěří? Tedy pokud to přežijeme!“

„Kláro, probuď se. Musíme to přežít, rozumíš?“

Vtom se Klára skutečně probudila. Ne však proto, že by do ní náhle vjela nevysvětlitelná naděje, ale proto, že Veronika začala příšerně vřískat. Kláru až zabolelo v uších.

Rychle se otočila, a když spatřila, co se stalo, připadala si jako v hororu. Veronika před ní stála, ústa zkřivená bolestí, a mířila zkrvaveným pahýlem své paže do nebe. Krev z ní stříkala jako voda z fontány.

„Proboha, Veru!“

Klára si strhla tričko a rozsápala ho na cáry. Pak se snažila kamarádce ruku zaškrtit. Veroničiny tváře zalily slzy a zcela z nich zmizela barva. Děvče se pomalu sunulo na zem, možná omdlévalo. Klára ji pevně držela, dokud Verča neseděla. Skrz improvizovaný obvaz se řinula krev, jako by Klára ránu vůbec nebyla podvázala.

„Holky, kde jste?“ Ilmerik stál v půli svahu.

„Ilmeriku!“ křičela zoufalá Klára. „Ilmeriku!“

„Co se to tu stalo?“ zhrozil se chlapec, když k nim doběhl.

„Nevím přesně,“ koktala Klára, „asi jí nějaký beran uhryzl ruku do půl lokte.“

„Kde je?“

„Kdo? Ten beran?“

„Dej pokoj s beranem! Ta ruka přece! Máš ji?“

Klára se na Ilmerika vyděšeně podívala: „Kde bychom ji vzaly? Vždyť jí tu ruku sežral!“

„Nesmysl!“ zaburácel Ilmerik. „Vždyť to jsou býložravci. Nevidíš, že spásají lupeny? Nech Verču sedět a hledej, musíme tu ruku najít!“

Děvče zoufale přejelo očima tisícihlavé stádo: „Ale kde?“

„Kde jste stály?“

Klára jen pokrčila rameny.

„Tak dělej, hledej!“

Chlapec rozrážel skupinky ovcí, odháněl je dupáním i pokřikem, když se nechtěly hnout, nevybíravě je odstrkoval stranou a bez přestání pátral po zemi. Klára to dělala po něm. Kdyby alespoň věděla, kde přesně k tomu došlo. Jestli si nepospíší, může Veronika přijít o víc než o ruku. Z Kláry stříkal pot. Koleny vrážela do ovcí a nadávkami si dodávala kuráž: „Mrchy, mrchy lidožravý. Kam jste daly tu ruku? Tak slyšíte, vy potvory krvežíznivý?“

Najednou se jí zdálo, že se v chumlu ovčích hlav mihla zkrvavená tlama. „Tady je!“ vykřikla Klára a začala si razit cestu semknutými ovčími těly.

„Ilmeriku, pojď mi pomoct! Musíme tu ovci chytit!“

Ilmerik hbitě přeskákal přes několik chundelatých zadků: „Myslíš, že to bylo tady?“

Vytáhl mobil a do nejbližšího houfu ovcí vyslal gejzír jisker. Zvířata na to zareagovala okamžitě. S dupáním vyrazila na všechny strany a zarazila se až mimo dosah Ilmerikova ohňostroje.

„Cos to provedl!“ zabědovala Klára. Stála na místě a bezradně se točila uprostřed kruhu přežvykujících ovcí, které si ji nedůvěřivě měřily od hlavy k patě. „Vždyť je pryč! Teď už ji nenajdeme.“

„Nehledáme ovci, ale ruku. Dělej, prohledávej ten porost a přestaň koukat po zvířatech!“

Klára se hnula z místa, ale přes slzy skoro neviděla.

„Mám ji,“ zvolal náhle Ilmerik a zuřivě čímsi mával nad hlavou. „Honem zpátky k lodi!“

Ilmerik si naložil Veroniku na záda a pelášil s ní za Huxem. Když ho Klára doběhla, vrazil jí do ruky ukousnutou ruku. Klára se otřásla hrůzou, ale neprotestovala a co nejrychleji pádila k lodi.

„Tak copak se stalo tak hrozného?“ přivítal je irmon Hux, když viděl jejich zchvácené obličeje.

Klára Huxovi zamávala rukou před nosem tak prudce, až mu Verčina krev stříkla do obličeje.

„No tak, nejanči,“ pokáral ji irmon Hux. „Tolik to zase nehoří.“

Klára slovům sice nerozuměla, ale z výrazu Huxovy tváře i jeho tónu pochopila, že mu na Veronice příliš nezáleží.

„Tak dělejte přece něco!“ zakřičela na něho hystericky.

Irmon si jí nevšímal. Vyhoupl se do svého letounu a brzy se vrátil s malou krabičkou.

„To je taky nápad chtít se kamarádit s těmihle štěpkovači! O pár tisíc kilometrů dál jsem onehdy pozoroval, jak spásly celý les. Nezbyly tam ani pařezy!“ mručel si irmon jen tak pro sebe a posuňky si od Kláry vyžádal ukousnutou končetinu.

Hned ji i konec Veroničina pahýlu polil jakýmsi roztokem a strhnul obvaz. Krvácení se jakoby zázrakem zastavilo. Pak něčím, co připomínalo malé kleštičky, počal spojovat šlachy, cévy, žíly i provazce nervů. Klára by nedovedla popsat, jak to vlastně dělal, neboť ji její citlivý žaludek brzy donutil, aby odvrátila zrak.

Netrvalo dlouho a irmon jí s úsměvem předával ošetřenou kamarádku. Verča byla dosud sice bílá jako křída, protože ztratila spoustu krve, ale na bolest si nestěžovala. Během infuze, jež následovala naposled, si se zájmem prohlížela obvaz, pod nímž zmizela přišitá paže, a patrně se už i přes svou malátnost těšila na to, až začne v Demozóně studovat medicínu.

„Nasedat,“ vyzval je Ilmerik a kynul jim na znamení, že se zde není radno déle zdržovat.

Klára na okamžik zaváhala: „A co piloti? Snad je tady nechcete nechat?“

„Bohužel. Jinou možnost nemáme. Pokud tu simarglové z Venturie vážně přistanou, někoho tady přece najít musejí. Budou si myslet, že nouzově přistáli a při náročném manévru utrpěli srdeční nehodu.“

„Oba? Byli by hloupí, kdyby tomu věřili!“

„Během přistání se loď dost poškodila. Bez podrobného vyšetřování nezjistí, co se přesně stalo. Jestli jdou vážně po těch záznamech, vyzvednou si je a rychle vypadnou. Kdyby tu ale nenašli nikoho, začali by slídit po posádce a to by se vám mohlo stát osudným.“

„Jasně, vždyť oni by tu bývali zůstali i živí… Takhle se už o ně alespoň nemusíme strachovat,“ smutně uzavřel rozhovor Ilmerik.

Celé to znělo logicky a nadějně. Je velmi pravděpodobné, že jim už nyní žádné nebezpečí nehrozí. S tím pocitem se všichni nahrnuli do Huxova letounu. Irmon se usadil v kabině, nastartoval a předvedl jim zběsilou jízdu. Reliéf krajiny kopírovali nízko nad povrchem, takže se vše kolem míhalo tak rychle, že prakticky nic nerozeznávali. Po několika minutách letu Hux náhle zastavil a snesl letoun elegantně na zem. Ocitli se na břehu nevelkého jezera.

„Tady byste měli být v bezpečí,“ ujišťoval je Hux. „Pro jistotu jsem na vaší lodi nainstaloval pár přístrojů navíc a teď sleduji každý pohyb uvnitř i v jejím okolí, takže vás budu průběžně informovat o tom, co se děje. Postavte si zatím stan a trochu se zabydlete. Já zůstanu v TEMu.“

Dívky se tázavě zahleděly na svého tlumočníka. „Máme si tu udělat pohodlí. Hux si zatím odpočine v TEMu.“

„V TEMu?“

„To je ta jeho raketka,“ dodal Ilmerik na vysvětlenou. „Tak rychle, ať se tu nějak zabydlíme!“

Za necelou půlhodinku, když mezi TEMem a jezerem vyrostl provizorní kemp, nastal ten pravý čas prozkoumat nejbližší okolí. Všichni nejprve vyrazili na procházku kolem jezera.

„Veru, zvládneš to?“ strachovala se Klára.

„Je to naprosto neuvěřitelné, ale zvládnu. Cítím sice ještě mírnou slabost, ale to nic není. Spravit tělo je tu asi hračka.“

Ilmerik přikyvoval na souhlas: „Když v tom máš praxi a máš k dispozici vše, co potřebuješ, tak jo. Ale bez znalostí a zkušenosti to nejde. Hádám, že je Hux voják. Elitní vojáci mají špičkový lékařský výcvik. A irmoni jsou, zdá se, obzvlášť zruční. Měla jsi, Veru, opravdu velké štěstí.“

Nato Klára kamarádce líčila, jak s Ilmerikem ve stádu ovcí hledali její ruku, a nezapomněla zmínit ohňostroj z Ilmerikova mobilu. Po Klářině vyprávění Veronika usoudila, že jakž takž bezpečno tu je pouze v těsné blízkosti Ilmerika. Přimkla se k chlapci a nehnula se od něho na krok. Nezdálo se však, že by to bylo zapotřebí, neboť život kolem nich zrovna dvakrát nekypěl. Celá planeta by se nejspíš dala popsat slovy ‚poušť či step, jen místy spoře porostlá lupenitými rostlinami‘. Vyšší vegetace v okolí zcela chyběla. Dívky marně hledaly něco, co by stálo za pozornost. Kromě jezera se na blízku nic mimořádného nevyskytovalo. Zamířili tedy přímo k vodě, usadili se na břehu a hleděli na hladkou vodní plochu, již tu a tam zčeřily nízké vlnky.

Náhle se asi sto metrů od nich cosi se žblunknutím vynořilo na hladinu a zůstalo líně ležet na vodě. Děvčatům se zdálo, že je to obyčejný pouťový balónek.

„Podívejte, pohnulo se to!“ šeptla Klára vzrušeně. Všichni se zaměřili na neznámý předmět a viděli, že se pomalu sune směrem k nim. Zanedlouho v něm poznávali podivnou rybu. Spodním okrajem břicha doléhala k hladině jezera a čtyřmi drobnými ploutvemi se odrážela od sotva znatelných vlnek. Klára nadšeně vyskočila z místa a vběhla do mělké vody. Rychle si však svou chybu uvědomila, s respektem vycouvala zpátky na břeh a pro jistotu učinila ještě pár krůčků dál od okraje jezera. Co kdyby se z hlubin vynořila nějaká lochneska a vrhla se na ni?

Z bezpečí souše znovu zapátrala po svém objevu, avšak ryba náhle splaskla, přepadla na bok, hlasitě sebou plácla a ponořila se.

„To je úžasné,“ radovala se Klára z neobvyklého tvora dětinsky.

„Tyhle ryby bychom měli podrobit vědeckému ohledání!“ prohlásila Veronika.

„Promiň, Veru, ale ty mi už o zkoumání zdejší fauny nic neříkej.“

„Prosím tě, vždyť vypadala neškodně!“

„Předtím tě taky nenapadlo, že ty ovce kolemjdoucím ukusujou končetiny! A tohle je určitě buď převlečená piraňa, nebo žralok. Nerada bych, aby ze mě zůstaly jen kosti.“

„Pozorujete měchýřnice?“ ozvalo se za nimi. Byl to irmon Hux. „Přišel jsem si jich pár nachytat, jsou výtečné! Podle mých propočtů vstoupí naši přátelé z Venturie do atmosféry Brionu nejdřív po večeři, takže máme chvíli čas.“ Nato se Hux přesunul až k vodě a počal do ní vhazovat jakési malé zelené kuličky. Zatímco se irmonova přední strana plně věnovala vnadění ryb, rozmlouvala jeho zadní strana s Ilmerikem a jeho společnicemi. Hux jim vykládal, že kuličky jsou dehydrované mořské řasy, které po styku s vodou za okamžik nabobtnají. Pokud měchýřnice kuličku ve správné chvíli polkne, nabobtná jí řasa v tlamě a nedovolí jí vypustit z těla vzduch. Tento trik uvězní ryby několik hodin na hladině, neboť se už nejsou schopny potopit. Ryby se opravdu začaly houfně nafukovat a vynořovaly se nad hladinu, aby mohly lákavou návnadu pozřít. Netrvalo dlouho a po hladině už lezlo pár desítek těchto nevšedních tvorů. Předháněly se, která z nich ukořistí víc kuliček.

„Proč je nesežerou z vody?“ divila se Veronika. „Ještě předtím než se nafouknou.“

„Mají ústa na spodní straně hlavy,“ vysvětloval jí Ilmerikovým prostřednictvím irmon. „Jsou zvyklé sbírat potravu na hladině mělkých vod. Zdejší jezírka mají po většinu roku tak málo vody, že ryby svůj život prožijí z větší části nafouklé na hladině. Teď jsme tu krátce po období dešťů, tak si měchýřnice užívají jako opravdové ryby ve vodě.“

Poté prohodil Hux pár slov s Ilmerikem. Ten se svlékl, vlezl do jezera a vázal ryby za ocasy k sobě, až vznikl ohromný chuchvalec nafouklých rybích těl, který pak po hladině přitáhl ke břehu. Hux ryby propichoval, aby z nich vypustil vzduch, a pak vybídl dívky, aby mu je pomohly přenést do tábora. Tam rozložil jakousi konstrukci a jal se je zpracovávat. Strana odvrácená od ohně ryby kuchala a podávala je irmonově přední polovici, která je nad umělým ohništěm opékala. Upravené ryby pak putovaly opět dozadu, aby si mezitím zahálející zadní Huxova strana na pečínce pochutnala. Dívky to vše pozorovaly s údivem, který jim bránil soustředit se na maso měchýřnic. Po očku neustále pokukovaly po tom neobvyklém tvorovi a pokoušely se vrýt každý detail jeho těla do paměti. Zaujaly je mimo jiné krátké štěrbinaté škvíry, připomínající žaberní otvory ryb, které se jednak skrývaly pod klenbou jeho chodidel, jednak se táhly podél jejich vnější strany. Bořek jim později vysvětlil, že se jedná o termolokátory. Mají prý za úkol odhalit pohyb živé hmoty dokonce i pod povrchem země. Jinou zvláštností irmonova těla byly kostnaté hřebeny na hranách všech čtyř rukou, které by se dozajista zamlouvaly pozemským karatistům. Děvčatům se z toho všeho točila hlava.

Po jídle se Hux stáhl nazpátek do TEMu, neboť usoudil, že nastal ten správný čas pro pozorování.

Ilmerik a děvčata se po vydatném jídle uvelebili na měkké matračce, hleděli do mraků a pozorovali slunce, které se právě chystalo zapadnout. K jejich velkému překvapení je však Veronika brzy upozornila na zajímavý jev. Na opačném horizontu vytlačoval tmu, do níž se mezitím zahalil, nový rozbřesk. A opravdu, jen co se jedno slunce na západě ztratilo, vyhouplo se na východě slunce jiné. Nezářilo tak intenzivně, takže se do něj dalo hledět.

„Jak je možné, že tu svítí dvě slunce? Planeta snad může obíhat jen kolem jednoho, nebo ne?“ žasla Klára.

„Tady asi obíhá jinak, no,“ konstatovala Veronika, aniž by se tomu snažila přijít na kloub.

„Jinak, správně,“ usmál se Ilmerik, „existují totiž i dvojhvězdné systémy.“

Klára kroutila hlavou: „Takže opravdu obíhá kolem dvou sluncí? Nechápu!“

„Pojď, nakreslím ti to. Rychleji to pochopíš,“ nabídl jí chlapec, hledě do vycházejícího slunce.

Verče to nedalo, aby si nezavtipkovala: „Nechtěj, hochu, vymámit z jalové krávy tele.“

Vtom si Ilmerik všiml černých teček, které bledý sluneční kotouč náhle pokropily. Upozornil na ně děvčata a nedůvěřivě si je prohlížel. Nebylo pochyb o tom, že se roj pomalu, ale jistě přibližoval. Ilmerik začal znepokojenými pohyby přivolávat Huxe, který se právě vynořil z TEMu.

„Nezvaní hosté už přistáli,“ volal na ně Hux skoro rozverně. Jistě měl dojem, že má díky svým přístrojům vše pod kontrolou, a předchozí Ilmerikovu gestikulaci vyhodnotil pravděpodobně jen jako rozpustilé mávání. Když dorazil až k nim, ukázal Ilmerik na nebe.

„A sakra!“ vykřikl Irmon. „Sondy Venturie!“ Hux se ihned rozeběhl ke svému TEMu. „Jak je možné, že jsem je nezaznamenal? Jak to, že nás zachytily?“ volal překvapeně. „Rychle se někam schovejte, já se musím okamžitě ztratit. Určitě po mně půjdou!“

Než se nadáli, rozkmital jim ušní bubínky strašlivý tlak generovaný blízko startujícími motory a TEM zmizel, jako by se do země propadl. Děti instinktivně utíkaly co nejdál od tábora, ale marně hledaly jakoukoliv terénní nerovnost, jež by je skryla před průzkumnými sondami. Nakonec všichni tři, aniž by se vzájemně domlouvali, zahnuli zpět k jezeru a hledali úkryt v jeho vodách. Uvažovali všichni stejně: Jestliže Hux předtím klidně poslal Ilmerika do vody, aby posbíral jeho úlovek, nemůže jezero skrývat žádné nebezpečí. Jakmile sondy přelétly a opět se proměnily v malé tečky na obloze, vylezli z vody, usadili se na břehu a přemýšleli, co dál. Jen těžko mohli předpokládat, že Venturiáni nezaznamenali jejich tábor. Stany, hromady krámů… Nakonec se dohodli, že jediné, co mohou podniknout, je sbalit pár nejnutnějších věcí, vzdálit se od tábora, jak to jen bude možné, a zakopat se v zemi. Pak musejí doufat, že je dříve či později objeví Hux a pomůže jim odtud. Zvedli se a doběhli ke stanům. Každý popadl svůj spacák a naházel do něho takové množství potravin, o kterém doufal, že unese. Ilmerik si naložil i lopatku, nějaké nářadí, Huxův generátor a k tomu ještě pár maličkostí, jejichž účelu zatím děvčata nepřišla na kloub, bleskově sbalil jeden ze stanů, smotal jej a zavelel k ústupu. Měl to dobře promyšlené. Po cestě seznámil dívky se svým plánem, který počítal se zakopáním stanu, s nímž se vláčeli. Vznikne tak prostor značně stísněný, avšak relativně bezpečný. Snad se tam nebudou muset mačkat dlouho, říkali si.

V tu chvíli nikdo z nich netušil, že jim Venturiáni k uskutečnění tohoto záměru nedopřejí čas.

Neurazili ještě ani kilometr, když se jim za zády ozvala podivná střelba. Otočili se a spatřili před chvílí opuštěný tábor ve vysokých plamenech. Téměř nad jejich hlavami prolétávaly čtyři zářící disky. Klouzaly v rozšiřujících se kruzích kolem hořících stanů, neustávajíce v divoké palbě.

„Vyloupili naši loď a teď zahlazují stopy,“ vyštěkl Ilmerik do hvizdu zuřivého střílení. „Nějak se museli domáknout, že piloti nebyli na palubě sami, a proto vyslali sondy.“ Dál mluvit nemělo smysl, neboť pro zvláštní pískot, který se náhle znásobil, nebylo slyšet. Vtom se nedaleko od nich ozvala hromová rána. Ihned zvedli hlavy, aby zjistili, co se děje. Vypadalo to, že na zem dopadl jeden z letounů a prudce se rozskočil. Zvířený prach stoupal skoro k nebi.

„Hux do nich střílí,“ zajásala Klára, ale vtom si všimla, že na nebi dál poletují čtyři nepřátelské disky. Čtyři disky napočítal i Ilmerik.

„Tak to je konec,“ vydechli oba dva zároveň. Došlo jim, že sestřelený letoun nemohl patřit nikomu jinému než Huxovi. Určitě jim přiletěl na pomoc a zaplatil to životem. Napadlo je, že jejich naděje na záchranu byly už od okamžiku, kdy zjistili, že je pronásledují Venturiáni, jenom velké mýdlové bubliny, které právě nyní naráz splaskly. Jestli nepřežil Hux, nepřežijí ani oni. I kdyby ve zdraví přečkali tohle zuřivé bombardování, nikdy se odsud nedostanou. Sami se nikdy nedokáží vrátit k lodi, aby vyslali další nouzový signál, i kdyby signalizační zařízení zůstalo funkční. A osamělí v téhle pustině si neporadí. Klára s Veronikou si zacpaly uši a odevzdaně čekaly, až je zasáhne jeden z mnoha výstřelů. Z tábora už nezbylo nic a děvčata předpokládala, že se disky nyní zaměří na ně. A skutečně. Jeden z disků jim přeletěl těsně nad hlavami a záhy se zas ozval ten ohlušující pískot. Obě se divily, že ještě žijí. Hned nato se země pod nimi otřásla a všechny je zasypala mohutná sprška písku. Zároveň do Kláry někdo hrubě drknul. Sevřela rty, odhodlána, že na sobě nedá poznat, jak hrozně se bojí. Když pozvedla hlavu, viděla, že ji dloubnul Ilmerik. Ležel vedle ní, něco se jí snažil vysvětlovat a ukazoval někam dopředu. Klára tam stočila oči a spatřila další vír prachu.

„Co to má znamenat?“ zeptala se, aniž by doufala, že bude Ilmerikovu odpověď slyšet. Opět se zahleděla nad sebe a okamžik sledovala nepřehledný rej disků. Ale ať se dívala, jak chtěla, víc než tři nenapočítala. „Copak si zasáhli vlastní disk?“ podivila se. Další exploze jí vmetla do tváře alespoň kýbl hrubého štěrku. Vyděšeně se posadila a rukama si mnula obličej, aby zaplašila štípavou bolest. Než ji Ilmerik stačil strhnout zpět na zem, podívala se škvírami mezi prsty, aby zjistila, co nového se kolem nich děje. Ke svému velkému překvapení zpozorovala, že byl zasažen další z letounů. Od jeho trosek se valil zlověstně žlutý oblak. Jestli předtím sestřelili vlastní letoun, byla to nešťastná náhoda. Ale tohle? Zbylé dva disky se náhle počaly rychle vzdalovat, avšak ne dost rychle, aby si Ilmerik s Klárou nevšimli, že se ještě jeden z nich rozříznutý vedví střemhlav řítil k zemi. Místo, kam dopadl, zase ihned vyznačil hustý mrak žlutého prachu.

Klára strčila do Veroniky.

„Chceš tvrdit, že jsme ten nálet přežili?“ divila se Verča a bála se tomu uvěřit. Opatrně se rozhlížela kolem. Seděli v trojúhelníku vyznačeném rozpadlými vraky letadel. „Bacha,“ hlasitě vyjekla Veronika a ukázala nad sebe.

Když Ilmerik s Klárou zaklonili hlavy, strnuli hrůzou. Z nebe přímo jim na hlavy neslyšně klesal neznámý disk a hrozil, že je během dvou tří vteřin rozdrtí. Děti se převalily na bok a bleskově se odkulily kousek stranou, ale zcela opustit místo, na němž měl disk přistát, se jim stejně nepodařilo. Ve chvíli, kdy se už už zdálo, že na ně ta obluda dosedne, změnil pilot nečekaně dráhu letu. Disk se elegantně smekl stranou a ve vzdálenosti asi padesáti metrů od nich tiše dosedl na zem. Všichni tři zřetelně viděli, jak se ve spodní části otvírá a jak se vysunují schody. Do stepi před nimi váhavě sestupoval jakýsi muž. Děti sotva dýchaly. Muž se pomalu otáčel a rozhlížel se kolem dokola.

„Ilmeriku!“ zavolal náhle. „Kláro, Veroniko!“

Ani jeden nechtěl uvěřit vlastním uším. Kdo je to tu shání?

„Na Venturii nás jménem neznají, nebo ano?“ zkoušela to opatrně Veronika.

„Pokud vím, tak ne,“ stvrzoval její předpoklad Ilmerik.

„Ukážeme se, nebo ne?“ zeptala se Klára, ale na odpověď nečekala, neboť v tu chvíli muže poznala. Na místě se vztyčila a křikla: „Tady jsme!“

„Jste v pořádku?“ zazněla mužova další otázka. Záhadná postava se právě rozbíhala jejich směrem. Vtom ho už poznávali i Verča s Ilmerikem.

„Anklar,“ vydechl Ilmerik. „Kde se tu bere?“

„Pro pána Jána,“ ulevila si Veronika tím nejdelším zaklením, které slýchávala od své prababičky, neboť se její ohromení dalo těžko vyjádřit jinak, „kde se tu berete?“

„Mám dojem,“ přešel Veroničin nanejvýš oprávněný dotaz Joštův strýc a vesele se rozhovořil, „že jsem vás našel právě včas. Chvíli se někde pozdržet, zbyla by z vás pouhá hrstička popela a pár vzpomínek v našem vědomí.“ Strýc se podíval do Verčiných očí a připojil: „Jošt by mi sotva odpustil, kdyby se mi vás nepodařilo zachránit. No, naštěstí to vyšlo, a tak budeme moct v Ibě oslavovat.“

„Nejsem si jista, zda mám chuť pokračovat do Iby, pane,“ promluvila Klára. „Senátor Jamir naše rodiče ujišťoval, že je Demozóna naprosto bezpečná. Nám se to nezdá. Kdyby nás po Synurově a Vimhamově smrti…“ Klára ucítila, jak se Ilmerik dotkl její ruky. Pochopila, že nechce, aby se zmínila o Huxovi, a tak se pokusila převést řeč jinam.

„Kdyby nás po Synurově smrti sežraly ty ovce, nikdo by se nás už nikdy nedohledal…“

„Ilmeriku, co mi měla Klára zatajit?“ přešel Anklar Klářinu poznámku o ovcích. „Já přece vím, že vám musel někdo pomáhat.“

Ilmerik se snažil tvářit, jako by Anklarovi nerozuměl.

„Jen se nedělej, chlapče! Myslíš, že jsem si nevšiml, jak jsi do Kláry ťuknul?“

„Já před vámi přece nic neskrývám,“ ohradil se Ilmerik.

„Domníváš se, že to můžeš skrýt? Hochu, víš, jak daleko jste nyní od lodi, která s vámi přistála na Brionu? Dvě stě kilometrů! Nechceš mi namluvit, že jste tu vzdálenost urazili pěšky za pár hodin, že ne?“

Ilmerik zkoprněl. Nevěděl, co by na to měl říct. Anklar jim očividně zachránil život a on mu nechce říct celou pravdu. Jen on věděl, že ne proto, že by byl nevděčný, jen plní irmonovo přání.

„Potkali jsme zde takového zvláštního chlapíka,“ přispěchala Ilmerikovi na pomoc Veronika.

„A jak vypadal ten váš zvláštní chlapík, smím-li se zeptat?“

„Myslím, že to nebyl ani simargl, ani reter. A člověk přirozeně teprve ne!“

„Aha. Takže normální dvounohý typ?“

„Máte snad v Demozóně i jiné?“ vyhrkla Klára. Povedlo se jí to tak přesvědčivě, až se zdálo, že jsou z toho venku.

Anklar působil potěšeně a přestal se vyptávat. „Nyní vás odvezu na Vainaí. Stroj, který vás přepravil na Brion, je bohužel nefunkční a ten, se kterým jsem přijel já, se musel neprodleně vrátit. Na Ledónii s tímhle nedoletíme,“ ukázal na svůj disk, „ale Vainaí je poměrně nedaleko odtud, takže tam to zvládneme.“

„Co podnikneme na Vainaí?“ ptala se Klára.

„Tam vás na pár dní svěřím do péče senátorce Maidaí, než seženeme vhodný stroj a zařídíme váš další přesun do Iby, kde se sejdeme s Hoxterem a Jamirem. Nebojte, na Vainaí se vám bude moc líbit. Vlastně je to šťastná náhoda, že se tam proti původnímu plánu zatouláte.“

„Co je tam tak neobvyklého?“ nevydržela Veronika.

„Nechte se překvapit,“ řekl Anklar tajemně.

Veronika o překvapení moc nestála. „Doufám, že tam nemají ovce.“

Anklar na Veroničinu zmínku o ovcích opět nereagoval a všechny je pozval do disku, aby jim uvnitř přikázal usadit se do sedadel a připoutat se.

Zažehl motory a disk se s nimi vznesl kolmo do výše. Rychlost nebyla nikterak závratná a Klára si připadala spíš jako ve výtahu. Rozhodně ne jako ve vesmírném letounu. Ale takhle dlouho žádný výtah nejezdí. Tohle by se dalo přirovnat spíš k nanebevstoupení. Stoupáme na nebesa jako vyvolené, říkala si. Ale proč ‚jako‘? Jsme přece svým způsobem vyvolené, vždyť komu se poštěstí cestovat vesmírem? I když, napadlo ji vzápětí, je ‚poštěstí se‘ opravdu to správné slovo?

Jak tak přemítala, otřásla letícím diskem rána a hned nato se v kabině ukázaly obláčky žlutavého dýmu, jenž nevěstil nic dobrého.

Odkudsi se ozval Anklarův naléhavý hlas: „Opusťte disk! Explodoval nám motor! Za chvíli nejspíš exploduje celý disk!“

„Jak?“ vykřikli všichni nepoučení pasažéři najednou. Anklarovi se to řekne! Opusťte disk! Copak je před odletem poučil o tom, jak se to dělá?

Vtom se začal přehrávat návod pro opuštění letounu: „Uchopte levou rukou páku na noze sedadla.“

Klára i Veronika po Ilmerikově překladu vyděšeně zašmátraly po boku sedadla. O páku skutečně zavadily. Uchopily ji za držák a zabraly, ale k jejich překvapení se páka ani nepohnula.

„Nyní ji zatlačte dolů a přitáhněte ji zdola nahoru, dokud se neozve cvaknutí! Sedadlo se poté uvolní. Na opuštění paluby máte čtyřicet vteřin!“

Klára tedy na páku zatlačila, pak zaťala zuby, napjala svaly a pomalu pohybovala pákou směrem k sobě. Až do cvaknutí, říkala si soustředěně. Její pohled zabrousil naproti na Ilmerika, který sice odhodlaně držel ruku na páce, ale nehýbal se. Mrkal střídavě z Kláry na Veroniku a pozoroval, jak si počínají. Chtěl mít jistotu, že to zvládnou.

„Na co, proboha, čekáš?“ vykřikla Klára, avšak s prvním slovem se její sedačka vymrštila a unášela ji velkým obloukem daleko od disku, takže Ilmerik ji už určitě neslyšel. Náhle ucítila trhnutí. „To se mi otevřel padák,“ usoudila. Její let se opravdu zpomalil. Hned se začala rozhlížet kolem sebe a sháněla se po ostatních padácích. Srdce jí tlouklo o závod. Jeden, dva. Třetí nevidí. Nervózně začala kroutit hlavou na všechny strany, aby konečně nalezla ten třetí. Nyní se ozvala exploze. Ačkoliv musela ránu očekávat, pořádně sebou škubla. Pozvedla hlavu a zahlédla zlověstný žlutý mrak. Neklamné znamení, že je s diskem nadobro konec. Opět zapátrala kolem sebe. Mohla si vykroutit krk, ale třetí padák neobjevila ani tentokrát. Třeba se Anklar katapultoval o tolik dřív, že je už na zemi, uklidňovala sama sebe, zatímco se vznášela nad pustou stepí. Tak ráda by už byla dole, ale její zdlouhavý pád se urychlit nedal. Když se konečně ocitla na zemi, pokoušela se vymotat ze spleti provazů, které ji svíraly. Po chvíli to však musela vzdát. Lehla si a odevzdaně čekala, až se nad ní někdo slituje a přijde ji vysvobodit. Brzy uslyšela kroky. Rychle se posadila a otočila se. Ráznou chůzí se k ní blížil Anklar a za ním se občas vyhoupla silueta její kamarádky. Jakmile ho kontaktovala očima, neudržela se a vyhrkla: „A Ilmerik?“ Joštův strýc neodpovídal. Shýbnul se nad ní a forpasem přeřezával pevné provazy padáku. Se zoufalstvím v tváři se Klára obrátila na Veroniku, která se zastavila opodál.

„Veru!“ zaúpěla, aby pobídla kamarádku k nějakému vysvětlení. Veronika však jen zavrtěla hlavou.

„Co se děje?“ křičela teď Klára hystericky. „Anklare, co se stalo s Ilmerikem? Slyšíte? Jestli se mu něco stane, tak si to odskáčete, slyšíte. Ilmerik je Jamirův přítel!“

„No tak, Klárko, uklidni se,“ chlácholil ji Anklar a snažil se ji pohladit po vlasech. Děvče vytušilo jeho záměr a uhnulo. Tuhle situaci už Klára jednou prožila. Odvalila se stranou a výhružně se postavila proti Anklarovi.

„Kde je Ilmerik?“ obořila se na něj nepříčetně. „Tomuhle říkáte bezpečná Demozóna?“

„K nehodám dochází všude,“ zašeptal Anklar. „Je mi to moc líto.“

Teď se ke Kláře vrhla Veronika a objala ji. Pevně ji k sobě tiskla a rozeštkala se. Nebyla schopna pronést jediné slovo. Obě dívky se sesunuly na zem a mlčky setrvaly v dlouhém objetí. Tak takhle si výlet do vesmíru vážně nepředstavovaly. Klára si usilovně přála, aby se probudila doma v posteli, aby se nad ní, až otevře oči, skláněla maminka a řekla: „To byl, Klárko, jenom sen, zlý sen.“

Jenže sen to nebyl. Tragédie, která jimi tak otřásla, byla holá skutečnost. Klára se zaposlouchala do Veroničina vzlykotu a promítala si poslední chvíle. Jen pomalu jí docházelo, jak se všechno vlastně přihodilo: páka Ilmerikova sedadla se zasekla. Následkem závady zůstal chlapec uvězněn v disku až do chvíle, kdy disk explodoval. Výbuch se zbytky vraku nemilosrdně rozmetal po okolní stepi i Ilmerikovo tělo. Klára pocítila prázdnotu. Uvědomila si, že teď už opravdu nemají jediný důvod pokračovat dál do Iby. Otevřela oči a dobu mlčky pozorovala Anklara, který seděl kousek stranou a shýbal se nad nějakým přístrojem. Nejspíš přivolává pomoc, napadlo ji. Zaposlouchala se do Anklarova rozrušeného dechu a připadalo jí, že není ničeho schopna. Nakonec se přinutila pohnout rty a zeptala se ho: „Smíme se teď vrátit domů?“

Anklar se zvednul a pomalu se k nim došoural. Lehce jí zmáčkl ruku a teprve pak odpověděl. Jeho hlas zněl Kláře jakoby z dáli: „Chápu tě, Klárko, ale teď to nebude možné. Zpátky na Zemi nyní žádnou loď vypravit nemůžeme. Tak snadné to vesmírné cestování zase není. Musíte nejdřív dorazit na Ibu. Senátor Jamir vás čeká.“

Po těch slovech z Kláry vyprchaly poslední síly.

Někdy později měla pocit, že s ní někdo hýbá, ale nezmohla se na odpor. Jenom koutkem oka mrkla, zda spolu s ní odnášejí i Veroniku, a když se o tom ujistila, nechala se naložit do disku, který pro ně přiletěl, zatímco tu bezvládně ležely, podřimujíce dílem vyčerpáním, dílem v důsledku absolutní deziluze.

Doopravdy Klára procitla až na Vainaí.

2. kapitola

Hydrospeedy

Klára se probudila a naprosto lhostejně, bez sebenepatrnějšího záchvěvu vzrušení se pokoušela uhodnout, co asi spatří, až otevře oči. Hned ale hádání vzdala. Jasně si uvědomovala, že žádnou zvědavost necítí. Jen nekonečnou únavu a vyčerpání. Její zájem o poznávání vesmíru se rozplynul, vyhasl, zmizel. Jediné, co si teď přála, bylo vrátit se domů. Proč tu vlastně je? Najednou se jí zdálo, že nic z toho, do čeho se v posledním roce vrhala, nepodnikala z touhy po dobrodružství. Všechno dělala kvůli Ilmerikovi. A ani tady vlastně nebyla kvůli dobrodružství. Napadlo ji to už dřív, ale nyní si tím byla skoro jistá. Letěla sem jenom proto, aby byla nablízku Ilmerikovi. Jen aby ho neztratila. Má ho – tedy měla ho ráda? Nebo že by do něho byla dokonce zamilovaná? Nikdy si tuhle otázku vědomě nepoložila. Až teď. Teď, když Ilmerik… Když už není.

Ach bože, kam až to došlo? Nejdřív Ilmerikův táta… Ale dost, bolí to! Nemůže nad tím přemýšlet. Jak ráda by se sebrala a odjela domů. Chtěla by o té tragédii říct mamince, tátovi, sestře. Potřebovala by se vymluvit, potřebovala by se vybrečet, vykřičet! Jaký smysl teď má pokračovat v cestě na Ledónii? Nač se ještě scházet s Jamirem? Aby je utěšil? Nebo aby ony utěšily jeho? Byla přesvědčená, že Ledónie už jí nemá co nabídnout. Ale co Veronika? Ta to třeba vidí jinak než já. Určitě se chce sejít s Joštem, těší se na to, až jednou bude v Ibě studovat medicínu…

Děvče se posadilo a otevřelo oči. Skrz prosklené stěny pronikala do pokoje oslnivě rudá záře. Celý horizont, ne, celý svět venku za okny tonul v červánkách. Klára nad tou nádherou zatajila dech. Rozhlédla se, aby našla Veroniku, se kterou se chtěla o ten pohled podělit. Kamarádka ležela na posteli vedle ní.

„Veru, spíš?“ drkla do ní.

„Nespím, přemýšlím,“ odvětila Veronika a podívala se na Kláru. Vtom se ale vymrštila a nevěřícně se rozhlížela na všechny strany. „Kde to jsme?“ vydechla překvapením. Nad pozoruhodnými barvami, jež sytily nebe a celý prostor za okny, se dalo jen žasnout. Připadalo jí, že se ocitla vprostřed gejzírů nevypočitatelných slunečních erupcí, v sopečném kráteru či v plamenech, jež zachvátily svět kolem nich. „Kde to jsme?“ opakovala svou otázku. Konstelace odstínů na obzoru se neustále proměňovala. Veronice se zdálo, že má každá z barev svůj tón a že všechny ty tóny slyší. „Tohle přece stojí za všechny trable!“ vyhrkla ze sebe jako v transu. Jakmile to vyslovila, zarazila se a polekaně pohlédla na Kláru. „Za všechny samozřejmě ne,“ opravila se honem.

Klára přistoupila k oknu a zahleděla se ven. Hra světel na vainaínském nebi byla skutečně vzrušující.

„Tobě už se do Iby nechce, že?“ zeptala se Veronika. Z intonace, kterou otázku vyslovila, bylo zřejmé, co chce slyšet.

„Ale chce, neboj,“ odtušila Klára. „Stejně nám nic jiného nezbývá.“ Její hlas zněl smutně a Veronice to rvalo srdce. Ale domů se vracet ještě nechtěla. Naopak. Snad teprve nyní, při pohledu na ohnivé nebe a navzdory velké bolesti, již cítila, se v ní probudila cestovatelská závrať. Její touha poznávat jí v tuto chvíli sice připadala dost nemístná, ale nemohla za ni. Planeta Vainaí ji okamžitě okouzlila a Verča se už nemohla dočkat, až dorazí na Ledónii, do Iby a potom s Joštem do Žahary. A co teprve, kdyby se vážně jednou naučila operovat jako irmon Hux! Kolika lidem by mohla pomoct! Žal a nadšení se v ní praly, ale cítila, že dychtivost a zvědavost získávají navrch a zatlačují její sklíčenost kamsi dospodu, pod – nejspíš vážně nepatřičnou – vrstvu naléhavěji prožívaných pocitů.

„Kláro, já vím, že je to hrozně těžké, ale snaž se s tím nějak poprat. Dokončíme naši návštěvu podle plánu a pak se uvidí, jak dál.“ Postřehla, že má kamarádka oči i tváře zalité slzami, a odmlčela se. Tušila, že Klářina bolest je jiná než ta její.

Náhle se po pokoji rozlily jemné tóny a zazněl lidský hlas: „Smím vstoupit?“

„Ano, jistě,“ pronesla Veronika a rozhlížela se kolem. Vtom se v jednom z koutů místnosti ozvalo cinknutí a otevřely se dveře, kterých si předtím nevšimla. Vstupovala jimi krásná žena, oděná v jednoduchém průhledném šatu. Dlouhé černé vlasy spletené do hustého proudu a protkané bělostnými květy jí splývaly přes prsa až k pasu. Energickou chůzí mířila k děvčatům a vítala je milým úsměvem. „Jsem senátorka Maidaí,“ řekla a objala dívky jednu po druhé. „Anklar se vám prý o mně už zmínil. V jisté záležitosti byl Senátem Ledónie povolán zpět na Brion, kam mezitím z Ledónie dorazila vyšetřovací komise, chápete. Až budou s prací hotovi, vyzvednou si vás tu a odvezou do Iby.“ Hlas, který dívky slyšely, nevycházel jen ze senátorčiných úst, nýbrž i odkudsi od stropu, stejně jako prve, kdy se za dveřmi ptala, zda smí vejít. Když si senátorka všimla, jak obě dívky překvapeně pozvedly oči, přispěchala s jednoduchým vysvětlením: „Má řeč je simultánně překládána do vaší mateřštiny tímhle zařízením.“ Při těch slovech si žena ťukla na vnější stranu předloktí, na níž byl připevněn drobounký aparát s několika titěrnými hrbolky. „Jsou to neobyčejně sofistikované přístroje, bez kterých si dnes život v Demozóně už nikdo nedokáže představit. Díky nim se nikdo nemusí učit cizí jazyk, jejž trvale nepotřebuje. Dovedete si jistě představit, kolik zdlouhavého a v případě, že příslušný jazyk potřebujete jen výjimečně a nakrátko, i zbytečného biflování nám ušetřily! Pro rasy, které se neučí tak snadno a lehko jako simarglové a reteři, je skutečným požehnáním. Naštěstí nám mohl Anklar poskytnout kompatibilitní verzi vaší mateřštiny.“ V dlani svírala další dva aparátky pro děvčata; jeden z nich jemně uchopila mezi prsty a předvedla, jak ho naprogramovat. „A takhle si na nich jeho zásluhou dokážeme nyní snadno nastavit i váš jazyk,“ dodala, ale hned se omluvně usmála, neboť na chvíli zrozpačitěla. „Prosím jen o okamžik strpení, aha, už to mám: Mléčná dráha, rameno Orionu, soustava Slunce, Země, indoevropské jazyky, slovanské jazyky, západní skupina, čeština,“ mumlala si při tom polohlasně. Po těch slovech předala Maidaí dívkám po tlumočníku a ukázala, jak si je mají vtisknout na předloktí, aby se na něm náležitě přichytily, a mohly tak optimálně sloužit svému účelu. Nato jim objasnila i některé další triky, jak s nimi ‚mluvit‘, aby ideálně fungovaly. Dokázaly totiž pracovat samostatně i spolupracovat s ostatními tlumočníky v okolí, a dokonce reagovat na tempo a sílu hlasu, na pauzy a podobně nebo rozumět naprogramovaným slovním pokynům.

„Pokud jsem tomu správně rozuměla,“ ubezpečovala se Veronika, když senátorka svůj výklad dokončila, „dorozumíme se s tímhle přístrojem se všemi tvory Demozóny.“

„Přesně tak,“ potvrdila senátorka. „Někdy je nutné navést přístroj na nový hlas či jazyk, aby přenášel jen to, co má. Zvláště v hlučném prostředí. Vidíš? Takhle.“ Maidaí uchopila prsty Verčiny levačky a vedla je k dívčinu pravému uchu, čímž se přístroj dostal těsně před Veroničina ústa. „Teď můžeš mluvit. Senzory spolehlivě rozliší tvou řeč od ostatních zvuků a budou se zabývat pouze jí. Ale jak jsem řekla, obvykle to není zapotřebí, protože přístroj je nastaven tak, aby přednostně vnímal artikulované zvuky. Jo, a takhle,“ předvedla Maidaí pomalu trik, kterým se dalo zařízení rychle vypnout a zapnout, „se můžete tlumočení vyhnout, budete-li si chtít sdělit něco, co není určeno pro cizí uši.“

„Ale jak přístroj funguje venku? Copak jsou reproduktory i tam?“ zajímala se Veronika.

„Ach tak,“ usmála se Maidaí, „jsi všímavá a hloubavá, jak pozoruji. Ne, venku reproduktory přirozeně nejsou. Mimo budovy vychází zvuk přímo z aparátu.“ Veronika vrhla na aparát nevěřícný pohled. „Neboj, je dostatečně silný,“ ubezpečila ji senátorka, „ale stejně vám do vkleslin před zvukovodem umístím ještě tyto perličky. Žádný strach, nebolí to! Je to jen pomocné zařízení a zpravidla dobře pracuje v kombinaci se všemi typy tlumočníků.“ Než by řekl švec, ocitly se nenápadné kuličky v boltcích děvčat. Skutečně to sotva píchlo. Nato jim podala ještě malou černou krabičku. „A tady máte něco pro případ nouze,“ usmála se. „Dal mi to pro vás Anklar. Jedná se o minipočítač, jehož paměť obsahuje kompletní slovní zásobu vašeho jazyka i několika nejrozšířenějších jazyků Demozóny. Takový mluvící kapesní slovník. Tomuhle,“ ukázala na malé strojky na předloktí děvčat, „se přirozeně rovnat nemůže, ale přesto si myslím, že může nastat případ, kdy se vám bude hodit. Ale teď bych vás už ráda pozvala k jídlu. Máte hlad?“

Veronika přikývla a tázavě se otočila na Kláru. Ta se jen odevzdaně usmála na znamení, že nemá v úmyslu prosazovat svoji vůli. Všechny tři se tedy odebraly do jídelny, odkud se jim otevřel podobný výhled jako z ložnice.

Veronika se neudržela, aby před Maidaí nepochválila pohled z okna: „Ty červánky jsou vážně nepřekonatelný! A jak dlouho se nemění! Ani nevíme, zda slunce zapadá nebo vychází.“

„To není ani východ, ani západ slunce. Právě teď máme poledne. Červánky si u nás můžete vychutnávat po celý den, což je způsobeno tím, že žijeme v širokém pásu těsně pod pólem, který je odvrácený od slunce. Sluneční paprsky tedy pronikají mimořádně tlustou vrstvou atmosféry. A protože je naše atmosféra prosycena vodními parami četných tropických moří a prachem písků z rozsáhlých pouští, barví se nám nebe do červena. Slovo Vainaí v našem jazyce znamená Rudá planeta.“

Teď senátorka dívkám pokynula, aby usedly k prostřenému stolu. Po tolika dnech, kdy se živily výhradně konzervami z dóziček a tub, jakož i nejrůznějšími pastilkami a tabletami, směly sáhnout po čerstvém ovoci. Veronika se nenechala pobízet a natáhla ruku po lákavém trsu velkých lilových bobulí. Při pohledu na svůdnou hostinu se děvčatům sbíhaly sliny. Obě se zakously do plodů, jejichž šťáva blahodárně svlažovala dívčí útroby, po mnoho hodin sužované nedostatkem a napětím. Po ovoci následoval jakýsi pudink, ale pak přeci jen došlo na typickou vesmírnou stravu, kterou už znaly – na malé kostičky, jež představovaly přesně odměřené dávky základních živin. Nakonec obsluha donesla horké nápoje. Během oběda se Maidaí rozhovořila. Vysvětlila děvčatům, že se nacházejí v senátorské rezidenci postavené před pěti sty vainaínskými lety na počest první vainaínské senátorky, a hrdě zdůraznila, že od těch časů má Vainaí nepřetržité zastoupení v Senátu Demozóny. Zmínila se, že se nedaleko po proudu řeky, jež protéká za palácem, nachází senátorská vila, a slíbila, že se tam děvčata, pokud se tu zdrží déle, mohou také podívat. Návštěva některého z vainaínských měst prý bohužel možná není, neboť Anklar trval na tom, aby dívky co nejvíc relaxovaly. Teď po obědě se ale společně vypraví do bezprostředního okolí paláce, v němž se na svazích nad údolím řeky Achli rozprostírají ty nejkrásnější zahrady celé planety.

Po krátkém odpočinku skutečně vyrazily ven. Nejprve sjely výtahem na terasu před palácem, odkud měly úchvatný pohled nejen na palác, nýbrž i do hlubokého údolí nespoutané řeky Achli. Řítila se ze skal těsně vedle paláce v mohutném vodopádu, aby dál nezkrotně pokračovala hlubokou, klikatou roklí lemovanou bizarními skalisky, na jejichž temenech se rozkládaly terasovitě se svažující zahrady. Za nimi vytékala Achli do širé roviny táhnoucí se až k horám na obzoru.

Na druhý břeh Achli prošly tunelem pod vodopádem a hned za ním se vnořily do bujné vegetace senátorských zahrad. Postupovaly vpřed po jedné z terásek a společně se zastavovaly u stromů, keřů i bylin a obdivovaly jejich barvy a tvary, které ani slovo exotické nevystihuje dosti přesně. Na konci terasy narazily na prudké schodiště, po němž doslova vyšplhaly na nedalekou vyhlídku. Maidaí děvčatům předvedla úchvatnou scenérii kolem senátorské rezidence a ukázala jim rovněž vilu, o níž mluvila při obědě a kterou odtud bylo krásně vidět.

Kláru sice uchvacující rozhled fascinoval, ale podvědomě stále cítila, že jí ke spokojenosti a štěstí něco schází. Co chvíli jí v mysli vytanula příčina jejího smutku a bolesti – Ilmerik. Stavy jistého nadšení z nezvyklých vjemů se u ní střídaly s nejhlubším žalem a trýznivým zármutkem tak často jako odstíny vainaínského nebe. Klára se na okamžik ponořila do temných vzpomínek na nedávnou tragédii a v zamyšlení opustila vyhlídku. Jako bez duše sestupovala zpět po strmých stupních schodiště, aby po chvíli odbočila do jedné z mnoha teras, které v něm ústily. Maidaí i Veroniku tak brzy ztratila z dohledu. Bloumala zahradou, očima těkala po skvostných květech i listech překvapivých forem a snažila se zpřítomnit si Ilmerika, jaký byl, když se s ním seznámila. Pokoušela se vybavit si každý detail jeho obličeje, jeho tehdy šťastný úsměv, zářící temně hnědé oči a vesele znějící hlas. V přesvědčení, že se tu nedá zabloudit a že jí zde nic nehrozí, zapomněla na senátorku i svou kamarádku a bezstarostně vnořena do svých představ pokračovala po křišťálových chodníčcích loubím načervenalých keřů.

Náhle se živý plot po pravé straně stezičky nepatrně zachvěl, pak se hustá rostlinná hradba otřásla a Klára koutkem oka vedle sebe zaregistrovala špičku tmavého stínu, jenž se z křoví vyhoupnul na chodníček těsně za ní. Nežli se stačila ohlédnout nebo vykřiknout, přitlačil jí někdo ruku na ústa a vtáhl ji zpět do roští mimo stezku. V malé komůrce vzniklé v neprostupném houští pod silnějšími větvemi ucítila Klára na uchu horký dech a už také rozuměla prvním tiše šeptaným slovům: „To jsem já. Rozumíš mi?“ Když Klára kývla a pozvedla ruku s tlumočníkem, aby dala najevo, že opravdu rozumí, pokračoval: „Něco pro tebe mám. Teď pomalinku povolím ruku a uvolním ti ústa. Doufám, že se ovládneš a nezačneš tu vřeštět.“

Děvče opravdu cítilo, že tlak na její ústa polevil. Když se otočila, spatřila známou postavu a podivila se. Co pro ni může mít?

„Tady,“ natahovala se k ní ruka a podávala jí jakousi minci, kterou Klára mechanicky přijala a na kterou nechápavě zírala.

„Je to nahrávka vaší havárie,“ vysvětloval irmon Hux. „Až se dostanete do Iby, musíte ji neprodleně předat Jamirovi. Řekněte mu, že ji má předat Senátu. Něco se totiž děje.“

Kláře se při irmonových slovech zalily oči slzami. „Nahrávka naší havárie? Do Senátu? K čemu? Co to změní?“ Vtom na ni opět v plné míře dolehla tragédie, kterou prožila. Neovládla se a propukla v hlasitý pláč.

Hux ji chtěl nejprve okřiknout, ale pak se mu jí patrně zželelo. O krůček k ní přistoupil a něžně položil své dlaně na její mokré tváře. Prsty jí otíral slzy, palci jí zlehka přejížděl po rtech, aby jí naznačil, že se má ztišit. Zatímco se v obličeji přivráceném k děvčeti zračil soucit, neztratila jeho odvrácená strana nic ze své ostražitosti. Irmonovy zadní oči pronikavě provrtávaly husté houští a jeho citlivé uši průběžně měnily polohu, aby jim neunikl ani ten nejjemnější zvuk.

Když se Klára za okamžik jakž takž utišila, přerývaně ze sebe vykoktala otázku, na kterou by hned ráda dostala odpověď: „A co jsi to říkal, že se něco děje? Co se děje, Huxi?“

Nato se znovu hlasitě rozeštkala. Irmon jí svými palci opět stíral slzy ze zarudlých líček a konejšivě šeptal: „Všechno může být jako dřív, holčičko. Jen nesmíme udělat chybu.“

Klára se mu pokusila odporovat. „Ne! Proboha, co to říkáš? Nic už přece nebude jako dřív. Vždyť Ilmerik je…“

„Proto jsem přece tady!“ skočil jí do řeči irmon. „Jsem přesvědčen, že tvůj kamarád žije!“

Klára ihned zarazila pláč, jako by byl irmon mávnul kouzelným proutkem. „Cos to řekl?“ vyhrkla ze sebe nevěřícně.

„Tvůj kamarád žije,“ opakoval Hux přesvědčivě. „Ta nahrávka,“ ukázal na malou minci v Klářině ruce, „to dokazuje!“

Děvče ožilo: „Ilmerik žije?“

„Podle mě ano. Ale je potřeba zjistit víc. Já do Iby ne…“ Hux větu nedořekl a rychle položil Kláře prst na ústa.

„Kláro!“ V jejich těsné blízkosti se za hustou hradbou větvoví vynořily Veronika a Maidaí.

„Vrať se sem večer! Počkám tu na tebe,“ špitl jí do ucha irmon, a než by řekl švec, se vypařil.

Klára se vyhrabala z roští. Byla tak zmatená, že nevěděla, co říct. „Musela jsem si odskočit,“ zalhala a přemýšlela, má-li o Huxovi mluvit hned. V ruce stiskla miniaturní disk a vsunula ho do kapsy. Neumíme si to ani přehrát, napadlo ji. Stejně budeme muset senátorku požádat o spolupráci, budeme-li se chtít dovědět, co na tom je. Od té chvíle se už nedokázala na nic soustředit a myslela jen na to, jak to zařídit, aby se mohla co nejdřív přesvědčit o pravdivosti Huxových tvrzení. Jak ráda by měla jistotu, že Ilmerik žije! Prozatím, ačkoliv náhle doslova překypovala radostí, se bála uvěřit…

Na zpáteční cestě byla krajně netrpělivá. Lezlo jí na nervy, jak se Verča neustále nad něčím podivuje, všechno obdivuje a nepřestává se senátorky vyptávat na tisíc nejrůznějších hloupostí, které Kláru v tu chvíli naprosto nezajímaly. Chtěla už být zpátky v rezidenci a takticky přimět senátorku, aby jim umožnila zhlédnutí disku s Huxovým záznamem. Když se opět přiblížily k řece, všimla si Veronika skupiny postav hluboko dole v kaňonu. Jacísi odvážlivci se bavili tím, že sjížděli nespoutané peřeje divoké Achli.

„To jsou ctitelky hydrospeedů,“ vysvětlila Maidaí, když zpozorovala, co Veronika se zaujetím sleduje. „Připoutají se na prkno a vrhnou se do vln mezi skalisky.“

„Není to nebezpečné?“ zajímala se Veronika.

Maidaí se usmála: „Nebezpečné? Vlastně ani ne. Pořádně vám to sice pohoupe žaludek, ale vzhledem k tomu, že je prkno konstruováno tak, aby se za žádných okolností nepřevrátilo, nehrozí prakticky žádné nebezpečí. O drobných kolizích jsem už slyšela, avšak ke skutečné nehodě tu nikdy, pokud vím, nedošlo. Ať to vypadá jakkoliv hazardně, jedná se o vcelku bezpečný sport. Vážně poranit se při tom sportovkyně snad ani nemůže. Konečně zítra byste to mohly vyzkoušet samy, jestli budete chtít. Dalo by se to spojit s návštěvou u mě doma. Vlny vás totiž samy vrhnou na břeh právě nedaleko mojí vily. Co vy na to?“

Veronika se trochu nedůvěřivě podívala na Kláru, aby zjistila, jak se jí senátorčin návrh zamlouvá. Ale Klára je vůbec nevnímala. Už se nemohla dočkat chvíle, až bude moct zhlédnout obsah disku, jejž křečovitě svírala v kapse. Potřebovala se s Veronikou poradit o tom, jak budou postupovat. Ale ta nemožná Veronika se zajímá o všechno kolem, jenom ne o Ilmerika!

„Kláro, co říkáš mému návrhu?“ ptala se senátorka Maidaí.

„Jakému návrhu?“ probrala se Klára, když zjistila, že mluví s ní.

„Vstoupit do klubu sebevrahů,“ vysvětlila Veronika.

Klára vůbec nechápala, o čem je řeč. „Pro mě za mě,“ řekla jen a hnula se směrem k tunelu.

Konečně se dotrmácely zpět do senátorské rezidence. Když se senátorka v hale na okamžik zastavila s jakousi ženou, nemohla to Klára už déle vydržet, rychle vytáhla z kapsy disk, ukázala jej Veronice a potichu sykla: „Ilmerik žije!“

Kamarádka se polekala. Od okamžiku, kdy si uvědomila, že jejich kamarád už nežije, se začala o Klářino zdraví tak trochu strachovat. Bála se, aby se Klára z té ztráty nepomátla. Nyní si myslela, že se její obavy naplnily. Soustrastně uchopila Kláru za předloktí a chlácholila ji: „No tak, Kláro, upokoj se.“ Podívala se na svou ruku a utěšovala se tím, že si zdejší medicína bude vědět rady i s psychickými poruchami. Dál už nevěděla, co říct, a tak jen bolestně vydechla kamarádčino jméno: „Kláro…“

„Já vím, Veru, myslíš si, že jsem se zbláznila, ale nezbláznila. Podívej! Vyhledal mě Hux a předal mi tenhle disk. Tvrdí, že Ilmerik žije.“

„Hux?“ opakovala Verča nevěřícně. „Hux ti řekl, že Ilmerik žije? Nemůžu uvěřit, že přežil Hux, natož Ilmerik!“

„Nechápeš?“ Teď se Klára zarazila, neboť si uvědomila, že to sama nechápe. Vždyť jí irmon nestačil nic vysvětlit. „Tady je prý důkaz.“ Klára strkala Verče disk až k nosu. „Musíme si to přehrát.“

„Požádáme Maidaí, snad to nebude problém,“ řekla Veronika.

„Vaše přání je už předem splněno,“ volala jejich směrem Maidaí, která se zrovna vracela. „Všechno v pořádku?“ zeptala se, když přistoupila až k nim a zpozorovala na jejich tvářích vzrušení.

„Všechno v pořádku,“ přitakala Veronika. „Jenom bychom si potřebovaly přehrát tohle…“ Verča uchopila Klářinu ruku a pozvedla ji před senátorčin obličej.

Krásná Maidaí spatřila na dívčině dlani malý disk. Usmála se a zeptala: „Co je to?“

Klára jí odpověděla otázkou: „Mohly bychom si to tu někde přehrát?“

„Ale ovšem, následujte mě!“ Maidaí je zavedla do své pracovny. Vsunula disk do počítače a lehce přejela dlaní po velkém monitoru na stěně. „Mohu se podívat s vámi, nebo je to tajné?“ usmála se.

Klára dostala od irmona instrukci, aby předala disk senátu Demozóny, a Maidaí je přeci senátorka. Proto usoudila, že jí může všechno ohledně setkání s Huxem s klidným svědomím svěřit.

„Dostala jsem to před chvílí od jednoho přítele a mám to prý, až dorazíme do Iby, předat senátoru Jamirovi, aby to odevzdal Senátu. Vy jste senátorka, a tak se domnívám, že to nejen můžeme, ale dokonce máme zhlédnout společně.“

Na senátorčině čele se vyrýsovala hluboká vráska. „Od přítele říkáš? Tys tu potkala nějakého svého přítele? Smím se zeptat, kdo to byl?“

Dívky zrozpačitěly. Nebyly si jisty, zda mohou jmenovat Huxe, ale nakonec v nich zvítězila důvěra v Senát.

„Hux,“ promluvila Klára, „takový…“

„Myslíš toho irmona?“ ptala se Maidaí a z jejího hlasu zaznělo znepokojení. „Odkud ho znáte?“

„Zachránil nám život,“ ujala se vysvětlování Verča. „Po Synurově a Vimhamově smrti s námi přistál na Brionu a potom se nás pokoušel zachránit před posádkou lodě Venturie.“

„Ach tak. Ten tajemný zachránce, o kterém se mi Anklar zmínil, byl tedy Hux! Asi došlo k nějakému nedorozumění, protože mi říkal, že irmon to prý nebyl. Prý jste Anklarovi říkaly, že váš dobrodinec vypadal normálně. A irmoni jsou přeci… No, nejsou to zkrátka dvojnožci!“ Maidaí se na okamžik odmlčela, jako by váhala, zda něco říct či nikoliv. „Ale před Venturiány vás přece nakonec zachránily naše tajné služby, a ne Hux. Vždyť ten se pak vytratil a nechal vás ve štychu, nebo se mýlím?“

„Když se objevily sondy Venturie,“ přiznala Klára zaraženě, „vytratil se, to je pravda. Určitě k tomu měl ale důvod. Třeba po něm Venturiáni jdou.“

„Klárinko, obávám se, že ho nevyplašily ani tak venturiánské sondy jako spíš přítomnost našich tajných služeb. Pochybuji, že by je býval nezaměřil. Abyste věděly, Hux je mezigalakticky hledaná osoba. Shodou okolností se jí stal v okamžiku, když přišla o život matka vašeho kamaráda, který před třemi dny tragicky zahynul při nehodě Anklarova disku.“

Poznámku o třech dnech dívky přešly, jako by nic neslyšely. Konečně teď nebylo důležité, jak dlouho spaly. Ale představa, že se ocitly v rukou hledaného zločince, je poněkud šokovala.

Klára byla lačná dozvědět se víc: „Znáte podrobnosti?“

„Neposadíme se nejprve?“ usmála se Maidaí a pokynula dívkám, aby zaujaly místa v pohodlných křeslech. Poté, co se do nich všechny tři ponořily, spustila své vyprávění o události, o níž by se něco víc jistě rád dozvěděl i sám Ilmerik. „Hned na začátku naší první mise k vám na Zemi došlo k tragické havárii lodi Aplan. Tehdy se o tom neštěstí hodně hovořilo, neboť takové tragédie už u nás běžné nejsou. Všichni byli zvědaví, co se vlastně stalo. Členové vyšetřovací komise dostali pouze zprávu, že Aplan byl nedaleko hranice Sluneční soustavy napaden. Odcestovali tedy na místo, aby vše prošetřili. Oběťmi neštěstí se stala celá posádka, celkem asi 130 osob. Tehdy se, jak se teprve před nedávnem ukázalo, zachránil pouze váš kamarád a jeho otec. A vlastně ještě jmenovaný irmon, který se tenkrát mise účastnil jako velitel ochranky. Z Aplanu se toho našlo jen málo, ale žádná z objevených částí nenaznačovala, že by se loď rozpadla zásahem zvnějšku, a tak závěr komise nakonec zněl, že se jednalo o sabotáž. Pátralo se po jejím původci a další vyšetřování odhalilo, že byl Hux krátce před odletem v péči psychiatrů, kteří jeho působení ve službách armády Demozóny ze zdravotních důvodů nedoporučili. On ale lékařskou zprávu zfalšoval a na misi odjel. Několik let po nehodě platil za mrtvého, nebo alespoň za nezvěstného, nicméně nakonec vyšlo najevo, že nehodu přežil, protože byl několikrát spatřen. Naposledy jste ho viděly vy, jak se dozvídám.“ Senátorka se odmlčela a upřela zrak na monitor před sebou. „Ale nyní se už podívejme na to, co zasílá Senátu! Snad to není virtuální bomba,“ zažertovala a zmáčkla příslušné tlačítko. Na monitoru se objevila poměrně nekvalitně natočená scéna, jež dívkám připomněla, co před nedávnem prožily. Čtyři disky polétávaly nad malým územím stepi a ostřelovaly cíle, které nebylo vidět. Klára se přinutila dění na monitoru sledovat jen proto, že od toho očekávala nějakou důležitou stopu. Stopu, která by doložila irmonovo tvrzení, že Ilmerik žije. Disky Venturie byly postupně jeden po druhém zlikvidovány. Jeden záznam skončil. Následoval druhý, který tentokrát zachycoval start Anklarova disku. Dívky i senátorka se zatajeným dechem pozorovaly, jak se vznesl. Všechny věděly, co bude následovat. Od letounu se už prudce vymršťovaly sedačky s katapultovanými členy posádky. Jedna, druhá, třetí. Čtvrtá se neobjevila, ačkoliv kamera dál sledovala disk, jenž pokračoval v cestě. Po pár vteřinách se dostavila mohutná exploze. Obrovský zážeh, dým a desetitisíce kusů, které se rozletěly na všechny strany a rychle se řítily k zemi. Poté byl záznam u konce.

„Tak vidíte, děvčata, že je ten irmon vážně šílený,“ pronesla Maidaí po zhlédnutí Huxovy nahrávky. „Co to mělo znamenat, ti nevysvětlil?“

Klára jen zavrtěla hlavou.

„Čeho chce tímhle dosáhnout?“ uvažovala senátorka nahlas. „Záznamy z akcí tajných služeb do Senátu nepatří. Zvláště ne takové, které neobsahují nic zásadního!“

„Podle Huxe tahle nahrávka dokazuje, že Ilmerik havárii přežil.“

Maidaí se na děvčata opatrně zahleděla a se skepsí v hlase se zeptala: „Vy tomu věříte? Po tom, co jsme tu společně na vlastní oči viděly?“

„Pusťte to, prosím, znovu, paní senátorko,“ požádala Maidaí Veronika. „Ráda bych se na to podívala ještě jednou.“

„Můžeme si to pustit i zpomaleně,“ nabídla Maidaí a přetočila disk o kousek dopředu. Poté všechny tři bedlivě sledovaly monitor. Znovu se na něm ukázal Anklarův disk, jenž se právě začal vznášet k nebi. Zanedlouho se tři členové posádky katapultovali. Jeden po druhém opustili disk a brzy zmizeli ze zorného pole. Všechny tři napjatě pozorovaly, jak se disk posunuje vpřed. Teď nastala exploze. Najednou Veronika zaznamenala v pravém horním rohu monitoru, těsně nad mrakem temně žlutého kouře, vteřinový záblesk.

„Vraťte to prosím,“ vykřikla vzrušeně.

Senátorka záběr vrátila a nyní skutečně všechny jasně viděly, jak se vpravo nahoře na vteřinku rozsvítil jasný záblesk.

„Viděly jste to?“ vykřikla nadšeně Klára a mířila prstem do míst, kde se záblesk mihnul. „To bylo ono!“

„Co?“ divila se Maidaí.

„Ten záblesk přece!“ odvětily obě dívky najednou.

„Záblesk? A to je všechno?“ žasla dál senátorka. „Vždyť takových záblesků tam je víc. Nejspíš vymrštěná část rozpadlého disku. Tohle přece nic nedokazuje! A možná taky pouhý kaz na Huxově amatérském záznamu.“

Děvčata jí musela dát za pravdu. To, co se jim jevilo jako jakýsi důkaz něčeho, co si tak jako tak nedokázaly vyložit, mohl být záblesk jednoho z mnoha kusů explodovavšího disku, mohl to ale vážně být i defekt, součást zrnění, jímž je nahrávka místy poznamenána. Kdo ví, čím ji Hux pořizoval.

„Nechápu, co tím ten irmon sleduje,“ počala nahlas svoje úvahy rozvíjet Maidaí. „Snad chce Senátu z nějakého důvodu vnutit bláznivou fantazii, chce nás svést na falešnou stopu, chce nás přimět, abychom zrušili stíhání jeho osoby! V každém případě Senát vyrozumím. Svěřte mi ten disk, pošlu ho do Iby.“ Senátorka vstala. „Nechtěl se už s tebou Hux doufám sejít?“

Klára se lekla. Irmon je prý hledaný zločinec. Jestli se teď senátorce přizná, že se s ním má večer ještě jednou setkat, určitě ji za ním nepustí. Třeba ho dá dokonce zatknout a pak se už nikdy nedozví, co chce Hux tou nahrávkou říct. Rozhodla se zalhat a zavrtěla hlavou na znamení, že tohle už je všechno, že dál se s irmonem na ničem nedomlouvala.

„Dobře. Kdybyste ho ale ještě spatřily, neprodleně mi to ohlaste! Je vážně nebezpečný, to mi věřte,“ uzavřela Maidaí. Vyňala disk z počítače, otevřela kapsičku překvapivě umístěnou v kůži na předloktí, zasunula do ní disk, pečlivě ji zase uzavřela a vyzvala dívky, aby ji následovaly. Poté je vyprovodila do jejich apartmá, rozloučila se s nimi a šla zařídit, jak se vyjádřila, tu záležitost s Huxovým diskem.

Skrz prosklenou stěnu apartmá pozorovala Klára úchvatnou scenérii rudého vainaínského nebe. Samotný pohled z okna jí zde na Vainaí k určení času nestačil. Ten plynul, ale pohyb slunce na vzdáleném horizontu ani intenzita světla o tom nesvědčily.

„Tak co, jdeš se mnou nebo ne?“ naléhala Klára na nerozhodnou Veroniku. „Ano, nebo ne! Nic jiného od tebe slyšet nechci. Já jsem se už rozhodla.“

„Kláro, neblázni! Co tím získáš? Namluví ti, co potřebuje, a důkazy nemá. Na tom záznamu přece nic není. Byla to jenom záminka, aby tě vylákal ven. Kdo ví, co má za lubem.“

„Co by mohl mít, prosím tě, za lubem?“ ohradila se Klára ostře. „Copak už neměl bezpočet příležitostí nám ublížit? Proč by s tím otálel až do dneška?“

„Maidaí měla naprostou pravdu. Na Brionu nás nechal ve štychu. Vykašlal se na nás a zmizel. Kdybychom neměly štěstí, rozstřílely by nás disky Venturiánů na cimprcampr. To snad musíš uznat, nebo ne?“

Klára to sice uznávala, ale ze svého stanoviska nehodlala couvnout ani o píď. „Já tam půjdu a basta. Musím vědět, jak to bylo. Chci slyšet Huxův názor. Třeba budeme moct Ilmerikovi nějak pomoct.“

„Pomoct Ilmerikovi?“ zeptala se Veronika pochybovačně. Kláře to znělo tak ironicky a cynicky, že se jí zatmělo před očima.

„Ilmerik žije!“ ohradila se bojovně. „Mysli si, co chceš, ale Ilmerik žije! Cítím to, abys věděla! A Huxovi na rozdíl od tebe věřím!“ Klářin hlas se zlomil a děvče se rozplakalo. „Půjdu tam,“ vyrážela ze sebe sotva srozumitelně, „půjdu, i kdyby mě to mělo stát život.“

Veronika pochopila, že nemá význam kamarádce cokoliv vymlouvat. Připustila, že jim irmon mohl ublížit už na Brionu, kdyby mu to bylo prospělo, a proto nechtěla jeho nebezpečnost přeceňovat.

„No tak, Kláro, uklidni se,“ chlácholila plačící kamarádku Veronika. „Přeci bych tě nenechala jít samotnou. Netvrdila jsem, že by nám mohlo jít o život. To mě ani nenapadlo. Jenom jsem si říkala, že by nás mohl do něčeho namočit. Jsme tu konec konců na návštěvě, a tak jsem jenom chtěla respektovat naše hostitele, nic víc. A co se týče Ilmerika,“ Verča zapíchla zrak do oblohy, do červánkového tance, který náhle zrychlil tempo, „taky bych samozřejmě ráda uvěřila, že žije.“ Zvedla se a přesunula se k prosklené stěně, skrze niž bylo vidět do zahrad za vodopádem. „Ale co, možná, že doopravdy žije. Jo, určitě máš pravdu, Kláro, Ilmerik žije. Žije a za chvíli se nám to potvrdí!“ Veroničina řeč postupně nabírala obrátky, jako by děvče samo sebe přesvědčovalo, že Ilmerikova smrt je něco tak nepřijatelného, že se s ní prostě nelze jen tak smířit. Odtrhla se od okouzlující podívané na nebi a mrkla na hodinky. Byly vysklené a stály. „Podle mě už večer je. Jde se na večeři a pak ven do zahrad!“

Šťastná Klára pozvedla hlavu a vrhla na Verču vděčný pohled. Rázně si utřela slzy a do žil jí vjela obvyklá podnikavost.

Hned po večeři, na kterou je odvedla jakási komorná se slovy, že se senátorka omlouvá, neboť bude celý večer zaneprázdněná, vyrazily na terasu. Už na chodbách narážely na nezvyklou spoustu Vainaíňanů, ale teprve venku na terase na ně čekalo málem celé shromáždění. „Tohle vypadá na nějakou megapárty,“ zarazila se Klára. „Ještě štěstí, že nás nepozvali.“

„Hele, tuhle jsme potkaly nahoře ve druhém patře,“ šťouchla Verča do Kláry. „Jen mi není jasné, jak se stačila tak rychle převléknout.“

Klára jí nevěnovala pozornost, protože se soustředila na skupinku Vainaíňanů, která se právě nedaleko od nich hlasitě rozesmála. „Bacha, senátorka,“ chytla Verču za rukáv a táhla ji stranou, aby se před Maidaí skryly, neboť nepovažovaly za moudré vzbudit její pozornost.

„No to se ti teda povedlo,“ vzkřikla Verča po pár krocích a bleskově se otočila na podpatku. „Dělej, otoč se taky. Dovlekla jsi mě přímo před ni!“

„Co to plácáš, prosím tě, vždyť Maidaí stojí támhle pod tím stromem!“

„Tak se rač pořádně podívat,“ odsekla Veronika. „Muselas ji s někým zaměnit.“

Klára zašilhala směrem, který jí naznačovala Veronika. Opravdu. Před nimi stála senátorka a vášnivě něco objasňovala několika nastrojeným dámám.

„To není možné. Jasně jsem ji přece viděla na opačném konci terasy.“

„Tak má jednovaječné dvojče,“ konstatovala Verča, položila Kláře paži kolem ramen a kličkovala s ní mezi hosty směrem k tunelu pod vodopádem.

Veroniku zaujalo, že tu všude kolem postávají jen samé ženy, a upozornila na to Kláru.

„Nejspíš slaví Den matek a pánové doma šúrujou,“ nenechala se vyvést z míry Klára.

„Viděly jsme tady už vůbec nějakého chlapa?“

Klára se zamyslela, ale ať vzpomínala, jak chtěla, na muže se upamatovat nemohla.

„Hele, zase ta ženská z druhýho patra a už po třetí v jiných šatech! Neříkej, že se stačila převlíknout,“ vydechla ohromeně Veronika. „Co má tohle znamenat? Že by tu měly tolik jednovaječných sourozenců?“

I Kláru pohled na další trojče prokazatelně vyvedl z míry. „Fakt je to ona, už po třetí,“ řekla jen a s odvrácenou tváří zrychlila krok.

Naštěstí jim za celou tu dobu nikdo nevěnoval nejmenší pozornost, a tak už brzy mizely pod burácejícími vodami vodopádu. Odtud se vypravily dál do zahrad.

Sotva se ocitly z dosahu myriád drobných kapének, které zkrápěly každého, kdo se přiblížil k vodopádu, zaslechly nečekaný povyk. Zprvu je to nezarazilo, neboť ho pokládaly za součást oné velkolepé dámské jízdy, jejímiž svědky se před pár okamžiky samy staly. Ale zanedlouho se k nim donesly výkřiky, a když se připlížily ještě blíž, tak i funění a chroptění. Všechny ty zvuky připomínaly spíš šarvátku či bitku než součást rozpustilé oslavy.

Dívky se skrčily za ohromným keřem posázeným stovkami květů, které vydávaly omamnou vůni, avšak stále nic nezahlédly. Opatrně do keře zalezly. Ukázalo se, že v přítmí jeho útrob chybějí drobné větévky a že je možné ho použít jako slušnou pozorovatelnu. Klára s Veronikou postoupily k protilehlé husté hradbě listí, aby co nejtišeji poodhrnuly drobné halouzky. Výjev, jenž se jim naskytl, jimi doslova otřásl.

Houf ozbrojených dívek v jednotných černých přiléhavých uniformách zběsile dorážel na dva irmony. Ti se jim zuřivě bránili. Dívky viděly, jak hbitě se irmoni proplétají mezi barevnými tyčemi, jimiž se oháněly sveřepé ochránkyně vainaínského zákona. Bojovné Vainaíňanky irmoní houževnatost a nezdolnost viditelně dráždila a stupňovala jejich útočnost. Avšak ať irmony napadaly sebeprudčeji, přesto jedna po druhé podléhaly jejich mrštnosti a kupily se na nedalekém trávníku znehybněné obratnými fintami čtyřnohých tvorů. Klára mezi bojovnicemi poznala i senátorku a urychleně na to výmluvným posuňkem upozornila Verču.

„Taky existuje třikrát? Je to vůbec možné? Že by to byla jednovaječná trojčata?“

Vtom se však právě Maidaí stala obětí svižných irmonů. Přední strana jednoho z nich ji bleskurychlým hmatem předala dozadu a jala se odrážet další a další útočnice. Irmonova zadní polovina zatím ovíjela podlehnuvší ženu tekutým provazem vystřikovaným z malé nádobky. Pak irmon neuvěřitelným skokem ustoupil dotírajícím strážkyním a položil sestru senátorky k ostatním poraženým Vainaíňankám. Srážka irmonů s rozzuřenými ženami nebrala konce. Trvalo dlouho, než se čtyřnožcům podařilo všechny bojovnice zdolat. Kolem se rozhostilo ticho. Dívky si posunkem naznačily, že chvíli vyčkají, aby se ujistily, že je boj u konce. Klára se lehounce protáhla, aby úkryt neopouštěla ztuhlá jako důchodkyně trpící artritickým onemocněním, když vtom cosi nahmátla. Jakmile se otočila, viděla, jak mezi větvemi visí bezvládné tělo. Lekla se tak, že málem vykřikla. Naštěstí se ale ovládla a opatrným ťuknutím na Verčino rameno přivedla kamarádčinu pozornost ke svému objevu. Ukázalo se, že mrtvola, vklíněná do pevné vidlice těsně nad jejich hlavami, patří Huxovi. Předtím si ho nevšimly, protože měly oči jen pro fascinující potyčku před sebou.

Table of Contents

Modré ovce

Hydrospeedy