Something wilder

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2022

Translation © Jan Sládek, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub 978-80-7689-119-70

ISBN mobi 978-80-7689-120-3

Pro Violet:

Prosila jsi mě o knihu s koňmi.

Přidaly jsme taky jednu statečnou, inteligentní, podnikavou ženu, která se hodně podobá někomu, koho dobře známe.

Obě tě máme moc rády.

Poznámka autorek

NÁRODNÍ PARK CANYONLANDS leží v Utahu, kousek za Moabem, a díky rozlehlým pouštím s dalekými vyhlídkami a řekám Colorado a Green River s jejich početnými přítoky patří k nejúchvatnějším místům kontinentální části Spojených států. Pokud se vám naskytne příležitost ho navštívit, můžete se těšit na zdánlivě nekonečnou modrou oblohu a kilometry červených skal. Některé části parku jsou hodně odlehlé a takřka neschůdné, ale najdete tu i místa vhodná pro pěší i motorizované turisty, kteří si je nesmírně užijí.

Návštěvami a průzkumem celé oblasti jsme strávily několik měsíců a postupně jsme se s ní podrobně seznámily. Několikrát jsme si dokonce najaly profesionálního průvodce, abychom mohly připravit mapy pro hon za pokladem. Jistě ale, drazí čtenáři, víte, že přesný popis není v příběhu to hlavní, takže nám určitě prominete, že i když celou oblast dobře známe… hodně jsme si také přimyslely.

V některých případech jsme zkrátily vzdálenosti, v jiných jsme si vymyslely místa a přírodní útvary, které neexistují.

Naším hlavním cílem byl vtipný romantický příběh nabízející únik od starostí každodenního života a nikoli cestopis, kterým byste se mohli řídit při výpravách za dobrodružstvím. (Pokud se vydáte po našich trasách, nejspíš se nevrátíte živí.) Samozřejmě by se nám líbilo, kdyby vás milostný příběh Lea a Lily inspiroval k novým výpravám do neznáma, ale spokojené budeme, i když si naši knihu užijete doma v teple u krbu.

S láskou

Lauren a Christina

Prolog

Laramie, Wyoming

Říjen, před deseti lety

LILY WILDEROVÁ se vydala po cestě vysypané štěrkem, který jí praskal pod vysokými botami, od stodoly k domu, a cestou se kochala pohledem na místo, které měla na celém světě nejraději. Kousek za ní se k napajedlu blížili žízniví koně, aby se napili po dlouhé noci na pastvě, z komína velkého domu stoupal k jasné, šedivé ranní obloze kouř a první paprsky slunce vynořujícího se za horami začínaly ohřívat chladný vzduch.

Lily byla už několik hodin na nohou.

Na verandě na ni čekal stín se dvěma hrnky v rukou. Při pohledu na Lea – v teplácích a flísové mikině –, který se na ni rozespale usmíval, jí radostí poskočilo srdce. Přesně tak by chtěla začínat každý den a pořád ještě nemohla uvěřit, že ode dneška se její přání splní. Vesele vyběhla po třech chatrných schodech a s neskrývaným nadšením opětovala jeho úsměv. Měla pocit, jako by od chvíle, kdy se ho naposledy dotýkala, uběhlo už několik dní, i když ve skutečnosti to bylo jen pár hodin. Jeho ústa při doteku s jejími větrem prochladlými rty příjemně hřála. A horké prsty, kterými se dotýkal jejích boků, ji pálily až v prsou.

„Kde je?“ Chtěla vědět, jestli otec odešel z ranče, aniž by se rozloučil. Nebylo by to rozhodně poprvé, ale tentokrát by jí to poprvé nevadilo.

Leo jí podal horký hrnek, který příjemně hřál v dlani, a kývl směrem ke správcově chatě na druhém břehu řeky. „Vyrazil po mostě za Erwinem. Aby se rozloučil.“

Bylo zvláštní, že netuší, kam se otec vydal nebo jak dlouho je pryč? Pokud ano, Lily se tím příliš nezabývala. Divoce jí bušilo srdce a nejraději by se dala radostí do zpěvu: měla pocit, že konečně začíná naplno žít. Během léta se dopodrobna seznámila s chodem celého ranče, a navíc se stihla zamilovat. Prožívala lásku, která ji dokonale překvapila – klidnou a pevnou a současně neskonale vřelou a vášnivou. Prvních devatenáct let si připadala jako útrpně snášený přívažek, jehož hlavním úkolem je poslouchat, a teď měla konečně pocit, že na ní někomu skutečně záleží. Nikdy předtím se tolik nesmála, nikdy po ničem tak horečně netoužila. Podobně šťastná byla snad jen při sedlání koně a při vyjížďkách rodinným rančem. Teď se ale vzpomínky na hodiny strávené v sedle rychle ztrácely, protože Leo slíbil, že tu zůstane.

Lily zvedla hlavu a zadívala se mu do tváře. Leo zdědil postavu svého irského otce a rysy japonsko-americké matky, ale uvnitř byl jenom svůj. Nikoho, kdo by stál tak pevně nohama na zemi jako Leo Grady, v životě nepoznala. A pořád ještě se jí nechtělo věřit, že je ochoten svůj klidný život změnit jen kvůli ní.

Snad stokrát se ho ptala: „Opravdu to tak chceš?“ Protože Wilderův ranč byl její sen a bylo jí jasné, že ostatní o celoroční starost o hosty a koně nejspíš nestojí. Její otec o ničem podobném rozhodně nesnil, ale aspoň se snažil držet ranč finančně nad vodou. Pro Lilyinu matku byl ranč jenom další z věcí, které bez mrknutí oka opustila, zatímco Lily měla pocit, jako by žila jen pro den, kdy bude ranč patřit jen a jen jí. Teď konečně přišel. A návdavkem získala i Lea.

„Opravdu to tak chci, Lil.“ Leo ji objal volnou rukou kolem ramen, přitiskl ji k sobě a poté se sklonil, aby ji políbil na spánek. „A ty tady chceš takového zelenáče, jako jsem já?“

„Jasně že chci.“ Její slova se hlasitě rozlehla tichým ránem a z dálky se v odpověď ozvalo zaržání Lilyina nového hříběte. Leo se na ni zadíval obdivným pohledem. Na ranči byl skutečně nováček, ale s koňmi si od první chvíle rozuměl, zvládal spoustu drobných prací, a navíc se hodilo, že je tak vysoký. Nic z toho ale nebyl důvod, proč o něj Lily tak stála. Chtěla ho, protože patřil jen jí, protože byl to první, co kdy měla.

Leo příjemně voněl po ranní koupeli. Lily se k němu přivinula a s obličejem zabořeným do jeho krku hledala stopy jeho intenzivní mužné vůně, kterou si tak dobře pamatovala z předchozí noci.

„Udělal jsem ti snídani,“ zamumlal Leo se rty zabořenými do jejích vlasů. Lily zaklonila hlavu a věnovala mu nadšený úsměv. „Koláčky tvojí mámy?“

Její otázka ho rozesmála. „Děláš, jako by je vymyslela.“

Leo se sklonil, přitiskl se ústy k jejím rtům a spolu s polibkem zamumlal. „Většinou nám vaří rybu s rýží. A tenhle recept je nejspíš z nějaké kuchařské show.“

Po trávě pokryté jinovatkou na verandu dorazil Duke Wilder. V první chvíli mu při pohledu na Lea s Lily, kteří se k sobě stále ještě tiskli, jen lehce škublo v silně prokvetlém kníru, ale pak se zastavil a v očích mu spokojeně zablýsklo.

Duke byl vždycky nejspokojenější ve chvílích těsně před odchodem. Když byla Lily malá, práce ho zavedla až do Grónska, ale od chvíle, kdy je Lilyina matka před sedmi lety opustila, se jeho cesty za dobrodružstvím výrazně zkrátily. Duke musel zůstat s dcerou a také se – přinejmenším v létě – starat o ranč v Laramie. Teď ale byla Lily dospělá, takže si mohl užívat pozice oblastní celebrity a plně se věnovat svému dětskému snu, že jednoho dne v poušti objeví poklad, který tam před více než sto lety ukryli nějací bandité.

Lily nebyla jediná, kdo se radoval, že může konečně převzít zodpovědnost za rodinný ranč.

Duke přesunul pohled za Lilyino rameno a pustil se do zvláštního tichého rozhovoru s Leem.

Někdy se Lily zdálo, jako by Duka vůbec neznala, ale jindy v něm četla jako v otevřené knize. A právě teď měla pocit, jako by ho slyšela mluvit nahlas, i když věděla, že na ranči mu ve skutečnosti vůbec nezáleží: Tenhle kluk není žádný kovboj.

Což byla naprostá pravda. Leo byl vysokoškolák, skvělý matematik, kluk z New Yorku, který přijel na ranč na letní výpomoc. Kluk, který se tu zamiloval a rozhodl se změnit život a zůstat na ranči i mimo hlavní letní sezonu. Byl plachý a hloubavý, úplně jiný než Duke Wilder. Ale i když mu bylo jen dvacet dva let a díval se na jednapadesátiletého muže s reputací místního Indiany Jonese a sebevědomím kapitána Jacka Sparrowa, ani se nehnul a ani na okamžik neuhnul pohledem.

„Budeme v pohodě, Dukeu,“ řekla Lily, čímž uzavřela jejich oční rozhovor.

„Dáš na ni dobrý pozor, než se vrátím,“ řekl Duke s pohledem stále upřeným na Lea, takže si nevšiml, jak jeho dcera obrátila oči v sloup.

„Dám,“ ujistil ho Leo.

„Nepotřebuju, aby mě někdo hlídal,“ namítla Lily směrem k oběma mužům.

Duke natáhl ruku a prohrábl její černé vlasy. „Jasně, že nepotřebuješ. V jídelně jsem ti nechal vzkaz.“

„Bezva.“ Nejspíš nějakou hádanku. Nebo hlavolam. Nějaký kód k rozlousknutí. Otec ji celé dětství trápil hrami, které tak miloval – podobně jako děti postrkují klacíky bezmocné brouky –, a vůbec mu nedocházelo, že je úplně jiná než on. Lily sváděla věčný boj mezi nechutí a zvědavostí, ale nakonec to pokaždé vzdala a trpělivě luštila každou záhadu, kterou pro ni připravil. Klidně na ni může čekat něco ve stylu Brzy se zase uvidíme nebo Ne abys snědla všechny ovesné sušenky, ale stejně dobře mohlo jít o nějakou důležitou informaci, kterou bude potřebovat, aby zvládla provoz ranče.

Všechno co od malička chtěla a potřebovala, bylo ukryté v nějaké hádance, všechno musela úporně hledat, a když k tomu někdy nenašla sílu, Duke dospěl k závěru, že to nepotřebuje.

Možná že tentokrát to bude jiné. Možná že se s Dukem konečně shodnou, že nemusí milovat stejné věci – že nemusí milovat jeden druhého –, aby spolu dokázali vycházet.

A možná jí to nebude vadit. Duke vyrazí do světa za ztracenými artefakty a ukrytými poklady a Lily zůstane na ranči se svými koni a se svou láskou a dalšími zprávami na stole se už nebude muset trápit.

Lily cítila stoupající napětí, ale pak se Duke odvrátil a pohledem naposledy přelétl dům, stodolu a mírně zvlněné kopce v okolí. Jeho rodiče pozemek společně koupili a vychovali tu dva syny – Duka a jeho bratra Daniela, který vybudoval Wilderův ranč, kde až do své smrti před dvěma roky žil, hospodařil a staral se o letní hosty. Lily a Duke od něj starost o ranč převzali, ale otec o něj nikdy skutečně nestál. Zatímco Lily snila o tom, jak ho znovu vrátí do původního stavu ze svých dětských let – se sedmdesáti osmi koni a dvěma stovkami akrů nádherné wyomingské půdy –, Duke se díval na každý nově postavený plot jako na mříž svého vězení.

Lilyin nezdolný otec si nasadil kovbojský klobouk a oběma pokynul hlavou. „Takže to by bylo a já mizím.“

Loučení se obešlo bez objetí. Leo a Lily zůstali stát na široké verandě a bez jediného slova sledovali, jak Duke Wilder míří pevným krokem ke své staré obří dodávce, otvírá dveře a sedá za volant.

Lily se obrátila k Leovi. Nejraději by skákala radostí. Pocit štěstí se v ní rozpínal jako helium, až měla strach, že se nafoukne jako balon a rozletí se k šedomodré obloze.

„Takže se do toho pustíme, šéfko?“ zeptal se Leo.

Lily mu odpověděla polibkem a doufala, že se z něj dozví vše, co se mu pořád ještě neodvažovala říct.

Chvíli stála a užívala si pocit štěstí. Cítila, že je konečně všechno v pořádku, a nikdo jí nebránil, aby si tuhle chvíli plně vychutnala. Na cestu pomalu sedal prach zvířený Dukeovou dodávkou a ona tu stála se svou láskou uprostřed svého milovaného ranče, který se v ranním světle leskl jako drahocenný klenot. Dlouze se nadechla, ale při pohledu na Leův něžný výraz, se kterým ji z výšky pozoroval, okamžitě zapomněla, co měla na jazyku. Od chvíle, kdy se před pěti měsíci poprvé setkali, mu místní kovbojové neřekli jinak než „Zamilovaný měšťáček“.

Lily mu sevřela se šťastným úsměvem tváře do dlaní a vytáhla se na špičky, aby ho znovu políbila. „Slib mi, že tu spolu budeme navždy šťastní.“

Leo přikývl a opřel hlavu o její čelo. „Slibuju.“

První kapitola

Hester, Utah – bar U Archieho

Květen, současnost

„PŘÍSTĚ BUDU VĚDĚT,“ řekla Lily s bolestným úšklebkem, „že rvačku za zády není radno ignorovat.“

Archie k ní natáhl svoji masitou ruku a podal jí kapající utěrku plnou ledu. „Větší starost mi dělá, že jsi po té ráně do zátylku skoro ani nemrkla okem.“

„Chceš snad naznačit, že jsem tvrdohlavá?“ řekla Lily a při mrazivém doteku utěrky s ledem na okamžik zatajila dech.

Archie se opřel o bar. „Jenom říkám, že jsi pěkně tvrdá kovbojka, Lily Wilderová.“

Lily do něj se smíchem strčila. „Víš, co mi můžeš políbit, Archie.“

„Stačí jen říct, Lil.“

Lily se opřela loktem o odřenou desku baru a s utěrkou s ledem pevně přitisknutou k zátylku sledovala, jak po stěnách sklenice s pivem pomalu stékají velké kapky vody. Natáhla prst, aby jednu z kapek zastavila, a měla pocit, jako by se na sklenici dívala přes špinavé sklo. Celý den strávila venku na větru a všechny záhyby šatů i vlasy měla plné pouštního prachu, který cítila i na rukou a na tváři. Ještě že bůh obdařil lidi sprchou a opalovacím krémem. Kvůli společnosti, která se scházela v baru U Archieho, se ale sprchovat nemusela – bez ohledu na to, zda sem zašla o víkendu nebo během týdne po práci. Jedním z důkazů byla její pomalu rostoucí boule po úderu od něčího loktu vzadu na hlavě.

Otevřenými dveřmi do zšeřelé místnosti na okamžik pronikla trocha denního světla a hned nato se v nich objevila Nicole s rozcuchanými, zářivě blonďatými vlasy a kostkovanou červeno-modrou flanelovou košilí. Usadila se na stoličku vedle Lily, krátkým trhnutím bradou pozdravila Archieho a současně si objednala pití. Archie jí nalil do viditelně ušmudlané sklenice pivo a poté před obě ženy přisunul ještě ušmudlanější misku s buráky, do které hladová Lily bez váhání hrábla.

Nicole ukázala na plátěný uzlík s ledem. „Co to má sakra být?“

„Petey a Lou si vyměňovali názory a já se jim připletla do hovoru.“

„Chceš, abych jim nakopala zadek?“ Nicole se začala zvedat ze stoličky, ale Lily ji chytla za paži a rázně ji zastavila.

Nicole byla větší a silnější než Lily a navíc věrná kamarádka, která se za ni dokázala bít jako lvice. Kdyby se do Peteyho a Loua pustila, určitě by s ní měli co dělat. Stačila kývnout a Nic by za ni klidně položila život. Jenže Nicole byla její všechno, takže Lily raději kývla směrem k malé hromádce papírů na baru kousek od kamarádčiny ruky. „To je ta nová skupina?“

Nicole přikývla. „Dorazí zítra.“

„Chlapi?“ zeptala se Lily. Jejich klienti byli skoro pokaždé muži, kteří se rádi honí za pokladem a hrají si na desperáty. Ženy byly vždycky příjemná změna, protože s nimi byly výpravy daleko klidnější a příjemnější. S ženami klientkami mívala pocit, že její práce stojí za to.

Aspoň někdy.

„Jo. Čtyři.“

„Loučení se svobodou? Nebo narozeninová oslava?“

Nic zakroutila hlavou. „Podle všeho jde jenom o pár kamarádů, kteří si spolu chtějí vyrazit.“

Lily dlouze vzdychla. Skupiny s chlápkem před svatbou se obvykle umí samy zabavit. Většinou si přivezou pití a užívají si divoký týden, na který budou všichni řadu let vzpomínat. Pokud ale někdo přijde do Lilyiny společnosti Wilder Adventures jen kvůli „výpravě“, skoro vždycky potřebuje spoustu péče a připravený program, což sice většinou nevadí – nabízet lidem zábavu na koni byl odjakživa Lilyin sen a stále si tu možnost užívá –, ale zrovna teď by dala přednost snadnější variantě.

„Všichni podepsali, že nás zprošťují zodpovědnosti?“ zeptala se Lily.

Nic se váhavým pohybem poškrábala na tváři. „Více méně.“

„Co se mi snažíš naznačit?“ zeptala se Lily a namířila na Nicole prst.

„Že se za ně podepsal jen jeden z nich,“ řekla Nicole.

„Sakra,“ tiše zaklela Lily a usrkla trochu piva.

„Ale jdi, jde jenom o formalitu.“

„Jen aby,“ opáčila Lily. „Soudní spory si nemůžu dovolit.“

„Nemůžeš si dovolit ani tohle pivo.“ Nicole sklonila hlavu, aby viděla Lily do očí, a přitom jí přes půl tváře spadl pramen vlasů, takže si svou nejlepší kamarádku prohlížela jen jedním okem.

„Nechápu, jak tě napadlo, že tohle bude naše poslední výprava.“

Lily chvíli soustředěně mžourala na letokruhy na odřené dřevěné desce. Z celého srdce doufala, že další cestu za dobrodružstvím už nebude muset se společností Wilder Adventures nikdy podniknout. O další skupinu měšťáků, kteří chtějí utužovat vztahy a hrát si na drsňáky „hledající poklad“ vážně nestála. Nejraději by tátův deník konečně odložila a nechala ho navždy zavřený někde v zásuvce. Chtěla by žít někde, kde se jí nikdo nebude ptát na Wilderovy mapy a příběhy, někde, kdy by mohla jednou provždy zapomenout na Butche Cassidyho. Měla dost chlápků v naleštěných polobotkách na koni a rozmazlených paniček ve „westernových“ košilích Prada, které si po půlhodině v sedle stěžují, že mají otlačenou zadnici. Toužila po vlastním ranči, kde by za úsvitu osedlala svou Bonnie a vyrazila s dalšími koni na pastviny s pelyňkem a trávou, která se po ránu třpytí jako diamant a příjemně křupe pod kopyty. Snila o tom, že bude mít dost peněz, aby se mohla odstěhovat z tátova starého zchátralého domu a aby mohla odejít z tohohle zatraceného, věčně zaprášeného města. A ze všeho nejvíc si přála, aby tohle byla její poslední výprava.

Samozřejmě dobře věděla, že přání se vždycky neplní, to zjistila už jako malá holka, ale i tak na ně nemohla přestat myslet. Tomuhle podnikání se věnovala už sedm let a měla ho až po krk.

Doprovázením turistů na cestách pouští si sice vydělala, ale péče o koně byla drahá, a bez koní by o všechny příjmy přišla, takže si připadala jako kanárek v kleci.

„Jak to šlo v bance?“ zeptala se Nicole, jako by se chtěla na věc podívat z dalšího úhlu.

Lily místo odpovědi zakroutila hlavou.

„Zase?“

„Kdo by někomu jako já půjčil? Chtěli vědět, čím si budu vydělávat, když přestanu s výpravami za pokladem.“

Nicole se k ní znovu nahnula. „A ty jsi jim řekla, že se společností hodláš skončit?“

Lily zvedla hlavu a zadívala se Nicole do tváře. „Neřekla, ale nejsou to pitomci. Ten chlapík chtěl samozřejmě vědět, kde vezmu peníze, než mi nové podnikání začne aspoň trochu vydělávat. Přiznala jsem, že to bude rok dva trvat, ale taky jsem mu řekla, že mám dostatek zkušeností a že vím, jaký typ lidí touží po dovolené na Divokém západě. Jenže jeho to vůbec nezajímalo. Prostě pro ně nejsem dobrá investice.“

Nicole dlouze vzdychla a zadívala se na svoje ruce. A právě v té chvíli si Lily všimla obálky se svým jménem, která vykukovala z hromádky další pošty a různých formulářů. Tuhle zpáteční adresu dobře znala. Protože ji kdysi používala.

Okamžitě se jí vrátily vzpomínky pohřbené pod záplavou novějších zážitků – ucítila ostrou svěží vůni pelyňku, uviděla stádo koní, které se vyhřívá v prvních paprscích slunce vycházejícího nad horami, vybavila si lahodnou chuť teplých máslových sušenek po ránu a vzpomněla si na chvíli, kdy ho poprvé spatřila a taky na okamžik, kdy o řadu týdnů později poprvé ucítila žár jeho rozpáleného těla –, ale rychle je spolu s nepříjemným tlakem na prsou zahnala a ukázala na obálku. „Co to je?“

Nicole obálku zasunula zpátky do hromádky. „Vůbec nic.“

„Přišlo to z Wilderova ranče. A je na tom moje jméno,“ namítla Lily a natáhla se pro obálku. „Dej ji sem.“

Nicole ji ale plácla po ruce. „Věř mi, že právě teď se do ní podívat nechceš, zlato.“

Právě teď?

„Týká se to ranče?“

„Nechej to být.“

Lily ucítila, jak se jí rozpaluje krev. „Ty jsi ji otevřela? Copak tě vážně neučili respektovat soukromí?“ Lily znovu sáhla po obálce, ale Nicole ji odsunula stranou.

„Řekla jsem, že teď ti ji nedám.“

Lilyina krev dosahovala bodu varu. Vůbec nechápala, proč by tu zprávu nemohla vidět. Obvykle byla vedle horkokrevné Nicole ta klidnější, ale teď si nepřála nic jiného, než dostat do rukou tajemnou obálku.

Lily chytla Nicolinu ruku, ale kamarádka její výpad předvídala. Nahnula se nad barový pult a hromádku zakryla svým tělem. Lily se rozhodně nehodlala vzdát. Plnou silou se do Nicole zboku opřela a shodila ji na podlahu. Náhle bezvýznamné formuláře se pomalu snesly na ulepenou podlahu, kde skončily mezi záplavou slupek od buráků, a místností se rozlehlo výskání a halasné povzbuzování několika hostů. Obvykle by Lily vstala a spor raději vyřešila venku, z dosahu pohledu ostatních, ale tentokrát nedokázala myslet na nic jiného než na obálku, kterou Nicole tiskla k břichu a ukrývala ji pod svým tělem.

„Snažíš se zbytečně,“ ječela Nicole na podlaze, zatímco jí Lily střídavě a naprosto marně bušila do ramen, lechtala ji na žebrech a tloukla ji do zad.

„Viděla jsem na ní své jméno.“

„Teď ti ji dát nemůžu!“

„Zadržování pošty je těžký zločin!“ Lily se podívala přes rameno.

„Slyšíš mě, Petey? Jsi přece policajt.“

„Mimo službu,“ zasmál se Petey nad pivem. „Zkus ještě jednu herdu do zad.“

„Jestli mi nepomůžeš, tak možná zkusím kopanec mezi nohy.“

„Od tebe snesu ránu kamkoli, zlato.“

Lily vztekle zachroptěla a vší silou zajela rukou pod kamarádčino tělo. Poslepu se jí podařilo nahmatat obálku, a zatímco ji vysvobozovala z Nicolina sevření, utrhla její rožek. Jakmile ji měla v rukou, vyskočila na nohy a bleskově se schovala za záda Velkého Eddieho u terče na šipky, pro případ, že by se na ni chtěla Nicole vrhnout.

„Už jsem ti říkala, že to vážně nechceš vidět,“ zopakovala Nicole varovným tónem a současně se zvedla ze země a hřbetem ruky si otřela mastnou špínu, která jí během boje na podlaze umazala tvář. Pak se vrátila ke stoličce u baru a posadila se před sklenici s pivem a misku s buráky. „Hlavně doufám, že se na mě nebudeš mračit, až si to přečteš.“

Lily vytáhla v rohu místnosti dopis z obálky a za soustředěné pozornosti všech přítomných se pustila do čtení. V první chvíli vůbec nechápala, co se v dopise píše – černá písmena běhala po bílém papíře sem a tam a nedávala žádný smysl –, a když se dostala na konec, začala zase od začátku.

Slova se postupně skládala do vět, věty začínaly vyjevovat svůj skrytý obsah a tlumená bolest v prsou, kterou tak dlouho potlačovala a s kterou se učila žít, se měnila v neskutečnou trýzeň. Dopis byl od muže, který nyní vlastnil jejich rodinný pozemek. Od muže, se kterým se viděla jenom jednou, sotva týden po té druhé věci, která jí zlomila srdce. A i když Jonathana Crosse z celého srdce nenáviděla, tahle slova by klidně četla od rána do večera.

. . . odcházím na odpočinek. . . ranč je k prodeji. . . rád bych Vám nabídl příležitost. . .

Jenže na výhodnosti nabídky vůbec nezáleželo. Protože neexistoval způsob, jakým by mohla rodinný ranč získat zpět.

Co se stalo, stalo se. Lily byla přesvědčená, že tu bolest, lítost ze ztráty rodinného ranče, zvládla, ale teď se znovu naplno vrátila. Sebrala všechny síly, aby zachovala klid. Zakousla se do dolního rtu a pevně zatnula ramena, aby se jí netřásla a aby na sobě nedala nic znát. Zlomenou ji nikdo nikdy – přinejmenším z lidí v téhle místnosti – neviděl. Počkala, až hosté v baru ztratí zájem, někteří nejspíš jen na oko, jako projev slušnosti, a pomalu se vrátila zpátky k baru.

Nicole mezitím kamarádce objednala další sklenici piva, a zatímco si vedle ní Lily sedala, rázným pohybem ji před ni přisunula.

„Copak jsem ti to neříkala?“ zeptala se Nicole.

„Říkala.“

„Co s tím hodláš dělat?“

„Absolutně nic,“ řekla Lily a zvedla sklenici k ústům.

Druhá kapitola

New York City

Květen, současnost

HLAVNÍ NEVÝHODOU odletu z letiště JFK ve čtvrt na devět ráno byla ranní špička, v jejímž průběhu se dlouhá kolona vozidel posledních dvacet minut pohybovala sotva patnáctikilometrovou rychlostí. Potenciální výhodou naopak bylo, že měl dost času odpovídat na záplavu otázek, které mohl jeho šéf položit každému, kdo zůstal v kanceláři, ale z nějakého důvodu to neudělal.

Po desátém cinknutí textovky během posledních pěti minut Leo zavřel oči a hlasitě vzdychnul.

„Proč si ten telefon prostě neztišíš,“ zeptal se Bradley, zatímco stáčel okénko taxíku, které před závanem výfukových plynů ze sousedního náklaďáku okamžitě zase vyroloval nahoru.

Leo vyťukal rychlou odpověď. „O nic nejde.“

Netrvalo víc než pár vteřin a telefon se ozval znovu.

„Tohle se opakuje každý rok.“

Další ťukání do mobilu: „Alton to dělá pokaždé, když se dozví, že chvíli nebudu v kanceláři.“

„Přesně tak. Tváří se, jako bys byl jediný, kdo umí v celém New Yorku používat počítačku.“

Tentokrát telefon v Leově ruce zazvonil.

„Nezvedej to,“ řekl Bradley a věnoval mu varovný pohled.

Leo rezignovaně pokrčil rameny a ukázal na Altonovo jméno na displeji. „Příští týden se bude rozhodovat o viceprezidentovi a já tam nebudu. Takže to vzít prostě musím.“

„Ale neměl bys.“

Leo zvedl telefon k uchu. „Haló?“

Bradley tiše zaúpěl a naklonil se dopředu k řidiči taxíku, kterému na jejich problémech zjevně nijak nezáleželo. „Šéfovi telefon prostě nikdy neodmítne.“

„Někdy jo,“ sykl šeptem Leo, načež se vrátil k Altonovi na druhém konci linky. „Kód pro poslední algoritmus pro Amazon je na disku C ve složce s názvem ‚Amazon‘.“

Bradley se k němu otočil a významně se na něj podíval, ale Leo jen mávl rukou a pokračoval v hovoru. „Přesně tak. Můžeš to poslat rovnou Alysse nebo to můžeš uložit do cloudu–“

Bradley vytrhl telefon Leovi z ruky, přitiskl ho k puse a začal předstírat rušivé zvuky. „Nemůžu“ – praskání – „neslyším“– praskání – „tunel“– praskání. Pak stiskl tlačítko ukončit hovor a se samolibým úsměvem strčil telefon do kapsy kabátu.

Leo na něj pár okamžiků jen němě zíral. „To jako vážně?“

„Můj výlet, moje pravidla. A první pravidlo zní: žádné telefony.“

Leo se po něm ale stejně natáhl. „Potřeboval se zeptat, kde jsou–“

Bradley mu odhodil plácnutím ruku stranou. „Jestli tvůj šéf nedokáže najít algoritmus s názvem Amazon uložený ve složce Amazon, pak vážně nechápu, jak se proboha mohl dopracovat k rohové kanceláři.“

Leovi se nechtělo hádat, takže se raději zadíval z okna. Měl pocit, že je načase přestat se starat o práci a začít se zajímat, kam je Bradley vlastně bere. Tenhle každoroční výlet se dvěma nejlepšími kamarády z vysoké byl jeho jediná dovolená, a čím víc byli všichni zaneprázdnění, tím méně toho předem o nastávajícím dobrodružství věděli. Dřívější Poslouchejte, co jsem vymyslel se postupem času změnilo na Všechno se dozvíte až na místě. Z toho, že letí do Salt Lake City, moc moudrý nebyl a stejně jako další dva přátelé byl vůči Bradleymu, který dával vždycky přednost zábavě před pohodlím a zdravým rozumem, právem ostražitý.

Telefon se znovu ozval. Bradley ho vytáhl z kapsy, a když uviděl, kdo volá, s úsměvem ho Leovi podal. „Tohle je pro změnu tvoje šéfka,“ řekl a otočil telefon tak, aby Leo viděl na displej.

Cora.

Bradley hovor rychlým tahem přijal. „Dovolali jste se na Leův telefon. Tady strýček Bradley.“

Leo se k němu nahnul a zkusil mu telefon vzít, ale Bradley mu otevřenou dlaní odstrčil hlavu. „Jak je, zlato?“

Leo sestřin hlas z druhého konce skoro neslyšel, takže se jen rezignovaně zabořil do sedadla.

Dobře věděl, že Cora Bradleyho zbožňuje, takže i kdyby se mu podařilo telefon získat, stejně by mu nejspíš řekla, aby jí ho dal zpátky.

„Velká gratulace naší absolventce. Jsi vážně skvělá, Cor.“

Cora něco řekla a Bradley s úsměvem přikývl. „Opravdu?“ zeptal se a podíval se na Lea. „Zítra jedeš do Paříže? Ne, tvůj bratr mi vážně neřekl, že tě odměnou posílá za svým přítelem do Paříže.“

Sakra. Tohle mi Bradley jen tak neodpustí.

„No páni,“ pokračoval Bradley a v hraném údivu na Lea čím dál víc třeštil oči. „To zní jako vážně skvělý večer.“ Na chvíli se odmlčel a jen poslouchal. „Určitě to vyřídím. Tak si ten výlet užij. A nezapomeň, že tě mám moc rád, cvrčku.“ Bradley hovor s výsměšným úsměvem ukončil a podal telefon Leovi. „Tohle bylo vážně zajímavé.“

Leo hodil telefon do batohu a opřel se zátylkem o opěrku. „Nechej to být.“

„Cora chtěla, abych ti řekl, že se u tebe stavila pro peníze, cos jí tam nechal.“ Bradley se odmlčel a poškrábal se na svém odpoledním strništi. „Musím říct, že jsem maličko zklamaný, že jsi mě nepozval na tu včerejší oslavu,“ poznamenal dotčeně. „Další člověk u stolu by tě asi nezruinoval, když vás tam bylo dvanáct, a navíc posíláš Coru do Paříže.“

Taxík zastavil před terminálem letiště JFK. Oba muži vystoupili a vytáhli zavazadla z kufru. „O peníze mi rozhodně nešlo,“ pokračoval Leo cestou do letištní budovy. „Ale nechtěl jsem, abys zase obluzoval sestřiny kamarádky.“

„Všechny jsou plnoleté,“ ohradil se Bradley.

Leo si Bradleyho cenil jako svého nejstaršího přítele a současně člověka, který ho před deseti lety, když se mu rozpadal svět, vytáhl ze svrabu a který při něm stál i ve chvílích, kdy se škrabal zpátky, zatímco Cora ho brala jako svého veselého dobrosrdečného náhradního strýčka a přirozenou protiváhu ke svému příliš ochranářskému bratrovi, který si rád hrál na otce. A oba věděli, jaký je Bradley sukničkář.

„Ale i tak o deset let mladší než ty,“ připomněl Leo.

„Když jsi starší, deset let tolik neznamená.“

„Podle mě je to pořád docela dost, Bradley.“

„Podle mě ji zbytečně rozmazluješ,“ ušklíbl se Bradley.

„Od člověka s rolexkami a příruční taškou Prada lekce o rozmazlování neberu. A pokud jde o tu oslavu, nevypadáš jako někdo, kdo potřebuje zaplatit večeři.“

„To ne, ale něco k jídlu bych si dal.“

Leo se při pohledu na Bradleyho úšklebek pobaveně rozesmál. „Cora se stěhuje do Bostonu a dobře víš, jak moc mi záleželo na tom, abych jí pomohl při studiu.“

Ale nejen to. Leo byl pro svou mladší sestru, která před deseti lety přišla o rodiče, taky tátou, mámou a finanční jistotou. Dělal všechno pro to, aby citově pokud možno nestrádala.

„Vím, a pomáhal jsi jí vážně vydatně. Vystudovala bez studentské půjčky a kromě pravidelného kapesného dostala byt jen čtyři bloky od univerzitního kampusu.“

„O který se dělila s dalšími třemi lidmi,“ připomněl Leo. „Navíc to nebyl žádný luxusní apartmán.“

Bradley jen mávl rukou. „Tam, kam jedeme, se ti sestra nedovolá. Myslíš, že to nějaký čas bez svého velkého bratra zvládne?“

Leovi se tahle konverzace začínala zajídat. „Bude v pohodě.“

Aspoň v to pevně doufal. „Určitě si bude užívat Paříž a na telefonáty bratrovi nebude mít čas.“

„Ale jak to zvládneš ty?“ nenechal se odbýt Bradley.

„Jak to myslíš?“

„Nezapomeň, že to bude první výlet, kde nebudeme moct kontrolovat pracovní e-maily ani telefonovat.“

Leo obešel rodinu, která u odbavovací přepážky znovu balila zkontrolovaný kufr, a úkosem se podíval na Bradleyho. „Se mnou si nemusíš dělat starosti. Na pobyt mimo civilizaci jsem připravený od chvíle, kdy jsem uviděl tvůj děsný seznam nezbytných věcí.“

„Děsný seznam?“ zopakoval Bradley s předstíraným dotčením.

Společně postoupili ke kontrole letenek a podali zaměstnanci své průkazy.

„Žádné maskáče nemám a nechápu, k čemu mi mají být ‚vysoké boty s podpatkem‘. Jedeme na stavbu nebo budeme točit film s Princem?“

„Pravidla znáš. Balicí seznam se nezpochybňuje.“

„Znám,“ přitakal Leo, „ale například ‚klobouk se stahovací šňůrkou‘ jsem ještě v životě neviděl.“

Ve skutečnosti ho už samozřejmě viděl, ale při představě, k čemu můžou potřebovat vysoké boty s podpatkem a klobouk se stahovací šňůrkou, se mu dělalo špatně od žaludku. Což je důvod, proč balení do poslední chvíle odkládal a proč věci v rychlosti do tašky nacpal až ráno před odjezdem. Každý z přátel měl ohledně společných výletů svá vlastní vyřčená i nevyřčená pravidla.

Bradley zásadně odmítal jezdit do Key Westu, protože bezmála čtvrtinu tamních restaurací vlastní rodina dívky, kterou v roce 2012 požádal v opilosti o ruku, Walter by v životě nejel do žádného státu, kde by je mohlo zastihnout tornádo, a Leovo pravidlo znělo Žádní koně. Bradley věděl lépe než kdokoli jiný proč.

Takže i když nejeli do Wyomingu, kvůli kontaktu s koni se Leovi takřka s jistotou vrátí vzpomínky, se kterými se podle několika bývalých přítelkyň stále ještě nevyrovnal.

Tradice každoročních výletů začala na jaře po jeho návratu z Laramie, odkud dorazil s rozbolavělou duší a zlomeným srdcem. Bradley pro ně, rovným dílem z dobrých i špatných úmyslů, připravil – v době, kdy Cora pobývala na křesťanském táboře ve Vermontu – pánskou pěší výpravu do severní části státu New York, v jejímž průběhu se Leo poprvé za posledních sedm měsíců nahlas zasmál.

Následující rok vyrazili všichni tři znovu, tentokrát autem do Maine, na vyjížďku, kterou pro změnu naplánoval Walter. A jak se jejich finanční situace postupně zlepšovala, výpravy byly čím dál sofistikovanější. V Oregonu ochutnávali víno, ve Francii vyráběli sýr, u Ensenady plavali s delfíny a na Aljašce proplouvali kajakem mezi ledovci.

Vzhledem k Bradleyho poslednímu výletu před třemi lety, týdennímu pobytu na Ibize, kdy Bradley na seznam přidal i položku „peníze na výkupné“ – a bylo moc dobře, že ho Leo a Walter vzali vážně –, nebylo divu, že oba přátelé očekávali nejnovější výpravu s mírnou nervozitou.

Další Leovy úvahy přerušil hlasitý pozdrav, který se ozval za jejich zády: „Jak je, slečinky?“

Stáli uprostřed skupiny minimálně stovky cestujících a nebyl nejmenší důvod předpokládat, že pozdrav mířil na ně, ale Leo i tak, aniž se ohlédl, věděl, že to tak je.

Zatímco všichni v okolí se otočili, aby zjistili, kdo to uprostřed letištní haly tak neomaleně haleká, Leo vrhl na Bradleyho vyčítavý pohled.

„To jako vážně?“ sykl na něj. „Ty jsi ho pozval?“

Bradley jen pokrčil rameny.

Leo se s odporem podíval přes rameno a uviděl přesně to, co čekal: Terrence „Terryho“ Trottela – chlápka, který sice nikdy nebyl v armádě, ale přesto tu stál v maskáčích a s vojenským pytlem přes rameno, a který mířil rychlým krokem přímo k nim. Terry byl vysoký, štíhlý, špatně oholený a v důsledku jistého impulzivního rozhodnutí také potetovaný a patřil k lidem, které správně odhadnete podle vzhledu.

„Zeptal se, jestli se může přidat, a já nemohl říct ne,“ vysvětlil omluvně Bradley.

„A proč bys nemohl. Nic na tom není. Prostě řekneš: ‚Vážně to nejde, Terrenci. Máme svou tradici, a ty k ní nepatříš‘.“

Terry – Bradleyho spolubydlící z prvního ročníku na vysoké – patřil k jejich skupině jen velmi volně a byl pouze trpěným přítelem, za kterého se Bradley musel opakovaně omlouvat.

Jako například když se na jednom ze společných setkání u piva bez pozvání objevil v tričku s fotografií ženy s ústy přelepenými páskou a popiskem Užívejte si ticha.

Bradley si Lea s oblibou dobíral kvůli Coře, práci a jeho neexistujícímu milostnému životu, ale ve skutečnosti konflikty rozhodně nevyhledával a vždycky se ke všem snažil chovat přátelsky. Vtipkování na účet tradičně klidného Lea nepředstavovalo žádné riziko, ale Terry byl horká hlava a urážky často viděl i tam, kde by je nikdo jiný nehledal.

A teď s ním měli trávit čas někde v divočině, na tak odlehlém místě, že se budou muset obejít dokonce i bez mobilního spojení.

Hrozná představa.

Předstírali, že nevidí, jak na ně Terry mává, a ignorovali ho i u odbavovací přepážky, přestože byla jen pár metrů od nich. Leo počkal, až mu zřízenec označí jeho palubní zavazadlo, a znovu zpražil Bradleyho pohledem.

„Vždycky to s ním tak hrozné nebylo,“ zašeptal Bradley s omluvným výrazem.

Na vysoké se Terry vymykal svou zálibou ve sbírání víček od lahví a láskou ke svému oblíbenému tričku, které zarputile odmítal prát, a v poslední době se pustil do sbírání historické munice a úvah o styčných bodech mezi feministkami a teroristy.

Vždycky to s Terrym tak hrozné opravdu nebylo, přesně jak říkal Bradley, ale tenhle současný Terry byl naprosto nesnesitelný.

Leo měl z nadcházejícího výletu už tak trochu hrůzu, ale teď se začal připravovat na nejhorší.

„Walt mi poslal ukázky několika dost hrozných věcí, které Terry sdílel na netu,“ řekl a znovu se vyčítavě podíval na Bradleyho. „Zdá se, že nejspíš tráví hodně času v dost temných koutech internetu.“

„Já vím. Ale s námi je vždycky skoro normální.“

Leo se suše zasmál. „Skoro normální?“

Jeden po druhém předložili ke kontrole letenky a společně pokračovali dál za přepážku.

„Podle mě bude v pohodě,“ řekl Bradley a nejistě přitom uhnul pohledem.

„Jako bys ho neznal,“ řekl Leo a ukázal směrem k místu, kde Terry poučoval letištního zaměstnance, jak správně označit jeho zavazadlo. „Tohle ti připadá v pohodě?“

„Pokud nechceš, aby jel s námi, můžeš mu to říct sám.“

„Teď, před nástupem do letadla? Nemyslíš, že už je na to trochu pozdě?“

„Nechápu, proč se do mě pořád navážíš, když sám nedokážeš říct ne ani Coře,“ ohradil se polohlasem Bradley.

„Já to slyšel.“

„Protože jsem to řekl naschvál nahlas.“

Zamířili k bezpečnostní kontrole, ale Bradley se po pár krocích zastavil, aby počkal na Terryho. Leo byl za pár minut hotový a byl rád, že se s Bradleym nezdržel, protože Walt už čekal u brány a Leo věděl, že ho musí na Terryho příchod předem připravit. A dát mu čas, aby si před nástupem do letadla skočil na toaletu, což bude po zprávě o Terrym určitě potřebovat.

Walter seděl s batohem na klíně, poslouchal ze sluchátek hudbu a mírně se u toho pohupoval do rytmu. Všichni ho znali jako vlídnou duši, kamaráda, který si nepotrpí na módní sestřih nebo výměnu děravých triček, ale vždycky je připraven přispěchat na pomoc příteli v nouzi. Dokonalý protiklad Terryho.

Leo se na okamžik zastavil, protože se mu nechtělo kazit Waltrovu dobrou náladu. Pak ale kamarád zvedl hlavu, zadíval se přes Leovo rameno a se zdrceným výrazem vytáhl sluchátka z uší. „Proč je tu proboha Terry?“

Bradleyho neschopnost odmítnout Terryho měla aspoň jednu výhodu, protože teď měl Leo daleko větší problém než jízdu na koni, na kterém neseděl celých deset let.

Třetí kapitola

LEO SE ZPRUDKA PROBUDIL, protáhl se na nepohodlném autobusovém sedadle a chytl se za ztuhlý zátylek.

„Co děje?“ zeptal se rozespale Bradley a pomalu se na sousedním sedadle přes uličku narovnal.

„Zastavili jsme.“

„Kde jsme?“ zavrčel Bradley.

„Nemám ponětí.“ Leo věděl jen to, že autobus, ve kterém to páchlo hlínou a benzínem, zprudka zabrzdil a že nikde kolem nevidí jedinou stopu po civilizaci.

„Co to vyvádíš, sakra?“ křikl Bradley na řidiče a přehodil ruce přes opěradlo sedadla před sebou. „Příště bys nás mohl varovat, když na to chceš tak dupnout.“

„Tady končíme. Takže si všichni laskavě vystupte,“ oznámil polohlasně řidič chraplavým hlasem.

Leo se podíval z okna, ale v černomodré tmě neviděl nic než jakési matné obrysy. Klidně by přísahal, že ještě před chvílí zahlédl slunce, ale podle všeho někde u Green River v Utahu usnul. Celodenní cesta s tříhodinovým zpožděním na přistávací ploše, neklidným letem v přeplněném letadle a následným přesunem autobusem ho naprosto vyčerpala. Zatímco Leo byl celý polámaný, Bradley působil po náročné cestě za dobrodružstvím v neznámé divočině překvapivě svěže. Kdyby na sobě neměl kožené polobotky a kašmírový svetr, klidně by se mohl vydávat za zkušeného zálesáka. Walt seděl vedle Bradleyho – ve svém starém zeleném tričku s nápisem KAŽDOROČNÍ BĚH PRO ZDRAVÍ MORDOREM – a s hlavou nepohodlně opřenou o okno stále ještě tiše pochrupoval. Ale jen do chvíle, než se k němu ze zadního sedadla naklonil nasupený Terry a s jízlivým úšklebkem v trvale brunátné tváři ho prudce plácl po hlavě.

„Ale no tak, přestaň blbnout,“ napomenul ho Leo. Při prvním setkání si Leo myslel, že Terry to trochu přehání se solárkem, ale později ho napadlo, jestli za jeho věčně brunátným obličejem nebude spíš chlast. Teď ale věděl, že Terry je prostě jen vztekloun. Neustále musí být na někoho naštvaný, na ženské aktivistky, socialisty, na svou mámu.

Leo věnoval Waltovi útrpný pohled Bože, jak já toho chlapa nesnáším, a pak se zadíval na svůj telefon. „Jen jedna čárka? Copak jsme se vrátili do roku 1992?“

„Možná jsme si měli vzít satelitní telefon,“ poznamenal Terry, zatímco se protahoval v uličce. „Signál tu asi nebude nic moc.“

„Ale no tak, pánové,“ Bradley se zvedl ze sedadla a zabušil si pěstí do hrudi. Působil impozantně a jeho husté blonďaté vlasy, jejichž jeden pramen mu ladně padal do čela, vypadaly, jako by na ně cestování nemělo žádný vliv. „Tam, kam jedeme, mobily potřebovat nebudeme.“

Bradley vystoupil v čele skupiny z autobusu a jeden po druhém si vytáhli svoje zavazadla. Zhruba šest metrů od místa, kde zastavili, si Leo všiml malého, chatrného přístřešku s několika stářím zčernalými dřevěnými lavičkami. Vedle přístřešku se kutálel laskavec a opodál se točil malý prachový vír. Leo několikrát mrkl, aby si jeho oči přivykly na venkovní šero, a zadíval se na oblohu, kde se začínaly rýsovat první červánky, i když celé okolí se stále ještě topilo ve stínu.

Autobus s hlasitým rachotem znovu nastartoval a celá skupina společně sledovala, jak se jeho zadní světla pomalu ztrácejí v dálce.

Walter se zatvářil ustaraně. „Myslíte, že si všiml – zajímalo by mě, jestli ví, že–“ Na chvíli se odmlčel a pak s pohledem upřeným na Lea dokončil otázku, kterou všichni čekali: „Jestli ví, že odjíždí bez nás.“

„Možná je načase, abys nám konečně řekl, o co vlastně půjde,“ obrátil se Leo na Bradleyho.

„Zatím stačí, když budete vědět, že vás čeká velké dobrodružství. A nemusíte se bát, dlouho tu sami nebudeme.“

Sotva dořekl, zdálky se ozvalo vytí kojota a hned nato se k němu přidala přízračně děsivou odpovědí celá smečka.

Leo se protáhl a v zádech mu přitom křuplo, jako by se někde poblíž zřítil hrad z kostek. „Spal jsem jak poleno, ale stejně bych přísahal, že jsme už pár hodin neviděli jedinej barák. Mohl bys nám aspoň naznačit, kde jsme?“

Terry vytáhl z jedné z početných kapes svých maskáčů příruční navigaci.

„Ukazuje mi to třicet osm stupňů severní šířky a–“

„Mockrát děkuju,“ zastavil ho Leo suše.

„Vidím, že si tu nikdo nepotrpí na záhady.“ Bradley vytáhl telefon a zadíval se na displej, v jehož záři působila jeho pečlivě pěstěná pleť zvláštně vrásčitě. „Měli bychom být kousek od Hanksville v Utahu, ale pokud se mi podaří najít mail s instrukcemi, řeknu vám to přesněji,“ řekl a otočil k nim telefon, na jehož displeji se marně točilo kolečko ohlašující, že není k dispozici připojení.

„Domluvil jsem výpravu u místní kanceláře,“ pokračoval trochu dotčeně ve vysvětlování.

„Budeme jezdit na koních, tábořit v divočině a hledat poklad. Takže podle mě se máte na co těšit.“

Leovi se vybavila matná vzpomínka, která vyvolala nepříjemný pocit v břiše.

V dálce prořízla tmu dvojice žlutých potkávacích světel.

„Vidíte?“ řekl Bradley s patrným zadostiučiněním. „Už tu máme odvoz.“

Společně napjatě sledovali, jak se k nim po úzké dvouproudé silnici blíží Ford Bronco se silně prorezivělou kapotou, který nevypadal, že by u nich hodlal zastavit.

„Co je to proboha za závodníka?“ vyhrkl Leo daleko hlasitěji, než bylo třeba, zatímco se staženým hrdlem nervózně sledoval, jak řidič sjíždí z vozovky a po štěrkovém okraji míří přímo k nim. Všichni se vyděšeně přitiskli k lavičce a zatajili dech, jako by čekali, že právě nadešla jejich poslední hodina, načež se ozvalo skřípění brzd a auto zahalené oblakem prachu konečně zastavilo. Jen pár centimetrů od Walterových nohou.

„Málem jsem se poprvé v životě pochcal,“ zašeptal Walter.

Celá skupinka opatrně odstoupila o pár kroků od čelní masky auta a Bradley přátelsky mávnul na postavu za volantem.

„Říkal jsem vám, že určitě nebudeme čekat dlouho.“

Motor náhle ztichl a místo něj se ozvala táhlá melodie „Jolene“ od Dolly Partonové.

Leo s přimhouřenýma očima sledoval, jak stále ještě nejasná postava obchází auto, a poslouchal, jak její kroky hlasitě křupou na štěrkovém podkladu. Tvář se ztrácela v zadním nasvícení předních reflektorů, ale nemohl si nevšimnout hodně dlouhých nohou.

A když si jejich doprovod posunul zaprášený kovbojský klobouk z čela, Leo s překvapením zjistil, že se jedná o ženu – moc pěknou, zhruba pětadvacetiletou, bezmála metr osmdesát vysokou dívku s úsměvem, který naznačoval, že nepohrdne žádnou zábavou ani hospodskou rvačkou. Na sobě měla vysoké boty a džínsy a krátké blonďaté vlnité vlasy jí sahaly takřka až po límeček košile. „Jmenuju se Nicole. A vy musíte být ti kravaťáci, které mám dostat během týdne trochu do formy.“

Bradley spokojeně vydechl a chytil Lea za límec košile, načež Leo jeho ruku prudce odstrčil.

Všichni ostatní rozpačitě mlčeli, takže Leo postoupil vpřed a podal neznámé ruku. „Já jsem Leo.“

„Vy jste si u nás výpravu objednal?“ zeptala se Nicole s výrazným přízvukem a pevně mu ruku stiskla.

„Ne, to byl Bradley,“ řekl Leo, a když ruku uvolnil z Nicolina sevření, položil ji na Bradleyho rameno.