Katt loves Dogg

Toto vydání bylo sjednáno s Kaplan/DeFiore Rights
skrz Graal Literary Agency.

Copyright © James Patterson, 2021

Illustrations by Anuki López

Translation © Jakub Futera, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-110-4

ISBN mobi 978-80-7689-111-1

Kapitola 1

Oskar vyskočil, čapnul jestřába, strhl ho dolů a zuřivě s ním házel na všechny strany.

Tohle dělal nejraději – zejména proto, že gumový jestřáb měl v útrobách pískátko, které hlasitě houkalo a troubilo.

Pak Oskar předvedl, jak plave přes rozvodněnou řeku a uniká lasičkokanci – řvoucí bestii, napůl lasičce a napůl kanci – a nutno říct, že jen málokterý pesan dokázal uhýbat takovým způsobem jako Oskar, i když byl lasičkokanec vyrobený jen z vycpaných povlaků na polštáře a špičaté kly měl z umělohmotných trychtýřů.

Předvádět vzrušující akční pohyby, to byla další z Oskarových nejoblíbenějších věcí.

Teď začal nahánět veverku křižující na závěsném drátu prostor nad jevištěm.

Nahánění veverek – opravdových, falešných nebo něco mezi – byla nejspíš jeho úplně nejvíc nejoblíbenější věc.

Oskarova kamarádka Molly stála na druhém konci jeviště a dramaticky popisovala každý jeho pohyb.

„Oskar mě zachránil z ostrých krutých spárů příšerného jestřába. Když nás na hraně útesu napadl lasičkokanec, Oskar mě hrdinně uchránil a odstrčil do strany, čímž poslal lasičkokance na jednosměrnou cestu do údolí pod námi. A taky se vysmál do tváře nebezpečí i pumě! Když byl zraněný, vyléčila jsem ho bylinkami a konejšivými slovy.“

Molly byla herečka. Vše, co popisovala, popisovala dramaticky.

A taky to byla kočka.

Randit s kočkou Molly? To byla další nová Oskarova nejoblíbenější věc, i když to jeho matce, otci, sestře, bratrancům a sestřenicím, sousedům, a dokonce i psímu kadeřníkovi přišlo divné. Kočky a psi platili celá léta za nepřátele na život a na smrt. Ale pak se Oskar s Molly ztratili v lesích. Oba najednou! A jediný způsob, jak mohli přežít, bylo navzájem si pomáhat. A to z nich udělalo nejlepší přátele nadosmrti.

„Nakonec,“ pokračovala Molly a vstoupila do záře reflektoru, zatímco Oskar cválal na maketě losa na klacku, „po mnoha dlouhých dnech a ještě delších nocích plných nebezpečí a temnoty – byla přece noc, ne? – jsme se dostali zpátky do civilizace! A celé Kočkovice i Pesylvánie se radovaly! Kočky a psi v celé naší velké zemi vyšli ze svých psích domů a kočičích bytů do uvítacích průvodů, ve kterých se drželi za packy a v dokonalé harmonii zpívali Kumbayu!“

Přišel čas Oskarova velkého proslovu. „Neboť na konci dne jsme všichni silnější, když spolupracujeme. Protože kočky jsou ve své podstatě stejné jako psi!“ A pak si trochu zaimprovizoval. „Tedy až na ten kočkolit. To furt nechápu. Proč někdo tráví tolik času zahrabáváním hovínek, když je může vypustit a zapomenout?“

Molly na něj vrhla pohled. Stejný pohled, jakým ho přejela pokaždé, když se odchýlil od scénáře představení, které hráli dvakrát do týdne v Uvítacím centru v parku Na západní hranici.

Oskar se nejistě usmál do publika. „Ehm, na tu poslední část o hovínkách prosím zapomeňte. Děkuji.“

„Doufáme, že se v parku nikdo z vás neztratí,“ řekla Molly závěrem. „Ale i kdyby, nezapomeňte, že jsme v tom všichni spolu!“

Rozhodila tlapky a slunila se v záři reflektoru. Čekala, až publikum začne tleskat a jásat a vykřikovat „bravo!“.

Jenže publikum nezačalo. Tedy kromě tuleňů v první řadě. (Ti plácají ploutvemi v jednom kuse.)

Bohužel, psi v publiku vrčeli a kočky prskaly.

Když Oskar zaslechl takovou nevraživou reakci, stáhl ocas mezi nohy.

Moc dobře totiž věděl, co přijde dál.

Otázky! Ach, jak nenáviděl otázky.

Kapitola 2

Molly načechrala svůj sněhobílý kožich a zamrkala svýma blankytně modrýma očima.

Byla přece herečka. Dokázala hrát tak, jako by se toho, co má přijít, ani trochu nebála.

Rozhodla se, že si pro první otázku po představení vybere tleskajícího tuleně z první řady.

„Ano?“ zavrněla. „Tuleň v první řadě. Chcete se na něco zeptat?“

„Jo, jo,“ přitakal mokrý tuleň a splácl kluzké ploutve. „Chci. Určitě chci. Ehmmmmm. Kde jsou tu záchody?“

Molly se na tuleně útrpně podívala. Ale Oskar, samozřejmě (jako správný psí skaut) radostně zavrtěl ocasem.

„Ó, tohle já vím,“ prohlásil. „Jsou venku. Všude venku. Záchod je jednoduše všude venku, však víte.“

„Díky!“ vyštěkl tuleň a spěšně se vyhoupal z hlediště.

V publiku nezůstal nikdo kromě koček, psů a párečku hladových mývalů, kteří šmejdili v odpadkových koších v zadní části hlediště po svačině.

Ke stropu vystřelilo několik naštvaných tlapek.

„Ehm, dobře,“ řekla Molly. „Když nejsou žádné otázky…“

„Ale jasně že jsou, Molly,“ snažil se pomoci Oskar. „Vidíš těch zvednutých tlapek? To znamená, že se všichni chtějí na něco zeptat, i když po tom, co se stalo při našich posledních otázkách a odpovědích, asi vlastně odpovídat nechceme, ale když vyhlásíš, že bude prostor pro otázky, tak na ně pak taky musíš odpovědět. Buď přijmeš otázku a dáš na ni odpověď, nebo prostě zodpovíš otázku. To je jedno. Obojí funguje.“

Molly obrátila oči v sloup. Její parťák z divočiny blábolil. Když byl Oskar nervózní, blábolil často. Nejspíš musí mít i bobříka blábolení.

„Mám dotaz, kotě,“ zavrčel pes s povislými tvářemi. Z obou koutků tlamy mu stékaly čůrky slin. „Kdo říká, že psi a kočky spolu musí žít ve vesmíru s harmonikou?“

Molly zapráskala fousy. „Ehm, tohle přece nikdo neřekl…“

Pes ji nenechal domluvit. „Já nechci nikam cestovat, notabene s tlupou koček foukajících na harmoniku. Když jedu do parku Na západní hranici, chci tábořiště bez koček a jídelnu pouze pro psy. Jako to bylo za starých dobrých časů, než jste se vy dva ztratili a pomohli si a já nevím co za další bludy to pořád dokola omílají v televizi. Už toho mám po krk.“

„Ve smíru a harmonii, pane,“ snažila se co nejpřívětivěji vysvětlit Molly. „Smír a harmonie.“

„Ááá, u býčí šlachy. To je ještě horší!“

„Hele,“ vyprskla snobská perská kočka, „proč máme trávit rodinnou dovolenou tady s těmi… těmi… psy? Jsou tak děsivě hrubí, věčně si očichávají pozadí a vrhají se po všem, co jim proletí kolem čumáku.“

Pes zavrčel. „No, aspoň se my psi každý den nevyžíváme v sebeolizovací józe jako vy, kočičí chlupatý koule!“

„Laskavě otoč hlavu, když řveš, ty bezcitná bestie,“ prohlásil kocour a svraštil nos. „Obávám se, že máte vrozenou vadu dechu.“

„Á, běž si radši motat kouli z chlupů!“

„A ty si běž nechat píchnout injekci na vzteklinu! Do zadku!“

Netrvalo dlouho a všichni psi a kočky v sále na sebe ječeli a křičeli, syčeli a vrčeli a štěkali a ňafali.

„To stačí!“ ozval se impozantní hlas.

Byla to Mollyina a Oskarova šéfová.

Nejvyšší strážce parku.

Majestátní jestřábosova!

Kapitola 3

Oskar si vzpomněl na to, jak jestřábosovu potkal poprvé.

Tenkrát si myslel, že je divná. A děsivá. Děsivě divná.

Napůl jestřáb, napůl sova, jedno z mnoha mytických (někdo by řekl pohádkových) zvířat, která obývala park Na západní hranici. Velela celému parku, včetně představení, která Oskar a Molly sehrávali v Uvítacím centru.

„Pravidla jsou pravidla,“ prohlásila. „Tady v parku se všichni musíme naučit vycházet ve smíru a harmonii.“

„Zase ten vesmír a harmonika,“ zamručel pes, protože nikdy nedával pořádně pozor na to, co kdo okolo říká.

„A proto,“ pokračovala noblesní jestřábosova, „jak jsme se všichni dozvěděli z Mollyiny a Oskarovy názorné a informativní uvítací prezentace, na území parku Na západní hranici musíme vycházet se všemi stvořeními, byť historicky rozdílnými. V opačném případě můžete jet na dovolenou jinam.“

V místnosti nastalo ticho.

Asi tak na pět sekund.

„Fajn,“ zavrčel pes s povislými tvářemi. „Slyšel jsem, že v rezervaci Ve východní divočině to pořád ještě dělaj postaru. Bydlení zvlášť pro psy a zvlášť pro kočky.“

„Vskutku,“ zavrněl peršan. „Musím připustit, že se mi doneslo totéž. Mají tam kočičí zónu a psí zónu. A když se přiblížíte k hranici, bezpečně to poznáte po čuchu.“

„Jó,“ vyštěkl pes, „protože je to cítit jak kočičí čůránky!“

„Spíš jako zmoklý pes.“

„Kočičí čůránky!“

„Zmoklý pes!“

„Stráže!“ zakřičela jestřábosova a zamávala křídly. „Ochranka!“

Do místnosti vkročili tři vlkomedvědi – napůl grizzly, napůl vlci – těla samý sval a drsný výraz ve tváři.

A pak vyhnali kočky a psy ven z posluchárny.

Všechny, až na Molly s Oskarem.

„Musíme si promluvit,“ prohlásila jestřábosova, jakmile se posluchárna vyprázdnila. „Obávám se, že mám pro vás špatné zprávy.“

„Někdo se přihlásil k těm botám, co jsem rozkousal?“ bál se Oskar. „Protože přísahám, že jsem je našel v popelnici…“

Jestřábosova zavrtěla svou moudrou hlavou. „Ne, Oskare. Budeme vás dva muset propustit. Už žádné Uvítací show.“

Molly zalapala po dechu. „Žádné show? Ale show přece musí jet dál! To ví v šoubyznysu úplně každý!“

„Ne, když ji nikdo nechce vidět,“ odpověděla jestřábosova s povzdechem tak hlubokým, až se jí načepýřilo peří na krku. „Vlastně to vypadá, že do parku Na západní hranici od té doby, co jsme přestali přísně oddělovat druhy a začali je míchat a mísit, už skoro žádní psi a kočky nechtějí jezdit.“

„Když už mluvíme o míchání a mísení,“ řekla Molly, „Oskar a já jsme měli být královnou a králem na historicky prvním Plesu všech zvířat.“

„Já plesám rád,“ řekl Oskar. „Stačí mi hodit míček a tancuju radostí!“

„Ples – a teď se bavíme o honosném bálu – bude s největší pravděpodobností zrušený,“ prohlásila jestřábosova. „Obávám se, že se svět ‚zapřisáhlých nepřátel‘ příliš nezměnil, jak jste ostatně před chvílí sami viděli.“

„Pro nás ano!“ naléhal Oskar.

„To je pravda,“ potvrdila Molly. „Oskar i já jsme zjistili, že společně jsme silnější.“

„Obávám se, že vy dva jste výjimka,“ povzdechla si jestřábosova. „Čím dál víc koček a psů tráví prázdniny v rezervaci Ve východní divočině, kde ‚psi mohou být psy a kočky kočkami‘. Nicméně, mí mladí přátelé, ani já nehodlám házet flintu do žita. Dost možná, že až budete vy dva dospělí, hádky skončí a svět bude lepší. Jenže to ještě nějakou dobu potrvá, děti. Hodně dlouhou dobu.“

Kapitola 4

Když Molly spolu s Oskarem pravděpodobně úplně naposledy opouštěla Uvítací centrum, měla na tváři smutný výraz.

Načež přepnula na ten rozladěný. A pak na naštvaný. Proložila to dokonce výrazem „zmateným“. Byla přece herečka! Proto musela, na rozdíl od většiny ostatních koček, umět ztvárnit širokou paletu emocí, nejen „znuděnost“ a „nasupenost“. Toužila se jednoho dne stát superhvězdou, jakou je Mahulena Kočanová či Ewa Mňaurná.

„Chceš, abych tě odvezl domů na zádech?“ zeptal se Oskar. Byl to skvělý běžec. Když se ztratili v divočině, několikrát Molly zachránil tím, že si ji naložil na záda a utekl s ní, nebo přeplaval řeku. Ona ho na oplátku drbala na krku tam, kam si sám nedosáhl, i kdyby si na sobě uvázal dvojitý preclík. Byli dobrý tým. Spolupráce jim zachránila život.

Škoda, že většina psů a koček z Kočkovic a Pesylvánie se odmítala vydat ve stopách jejich tlapek.

„Nemůžu,“ odpověděla Molly a ukázala na velké SUV, které právě odbočilo na štěrkovou příjezdovou cestu. „Bohužel, přijeli mě vyzvednout rodiče.“ Dramaticky si povzdechla. „Nejspíš jim to budu muset říct. Jsem teď jako hromada ostatních herců…“ Přiložila si obrácenou tlapku na čelo. „Bez práce.“

„Hele!“ vykřikl Oskar a zavrtěl ocasem. „Naši jsou tu taky!“

Rezavý, potlučený pickup s rachotem zastavil za kočičím SUV. Jeho řidič spustil zatmavené okénko. V okně se objevila hlava Mollyina otce, Bouchače Prskavce III., doktora práv.

„Molly, drahoušku? Připravena zvednout krovky?“ Pan Prskavec přejel Oskara pohrdavým pohledem.

„Ano, tati,“ řekla Molly.

„Tak naskoč, drahoušku. Máme rezervaci v restauraci Šantové nebe. V úterý mají dva tuňáky za cenu jednoho.“

Molly se otočila k Oskarovi. „Uvidíme se… někdy. Doufám, že se ještě někdy potkáme.“

„Jo,“ odpověděl Oskar. „Já taky. Jenže naši rodiče nás nejspíš nenechají, i když by měli.“ Když si Oskar uvědomil, že možná vidí svou kočičí kamarádku naposledy, stáhl ocas mezi nohy. Jestli se má všechno vrátit do původních kolejí, možná ji jeho rodiče donutí zahnat na strom, až ji příště uvidí.

„Tak ahoj, Molly. Byla to švanda. Spousta, spousta legrace.“

Molly přikývla. „Jestřábosova měla možná pravdu. Třeba až vyrosteme, bude svět takový, jaký víme, že by mohl být.“

„Jo, to by se mi líbilo.“

Molly se kousla do rtu a odběhla k čekajícímu rodinnému SUV.

„Dej si pořádně na čas, ať to klidně trvá věčnost,“ přivítal ji ironicky bratr Sekáč, zatímco si Molly zapínala bezpečnostní pás. Oči měl jako vždycky přilepené k videohře. Proháněl bludištěm malou kostičkovanou myš a do toho vyhrávala zvonivá elektronická hudba. „Tahle hra je taková dřina,“ zaštkal. „Ta s červenou tečkou se mi líbí víc.“

„Vzbuď mě, až tam budeme, Bouchači,“ zavrněla Mollyina matka. Ležela schoulená na vysluněném předním sedadle a blaženě dřímala. „A vezmi to tou trasou po sluníčku.“

„Samozřejmě, Chundelko, drahoušku,“ odpověděl Mollyin otec se zívnutím. „Taky bych si dal šlofíčka. Už jsem si nezdřímnul víc jak patnáct minut.“

„Tati?“ začala Molly.

„Ano, drahá?“

„Zaprvé, řídíš. Nemůžeš spát.“

„Trefa. A zadruhé?“

„Přišla jsem o práci.“

„Prosím?“

„Už nechtějí, abychom jim s Oskarem dělali Uvítací show. Někteří psi a kočky evidentně nestojí o náš hrdinský příběh, nechtějí bydlet v jednom parku a vlastně se ani potkávat.“

„Skutečně? Ach, drahoušku. To je taková děsná škoda. Je mi to moc, moc líto.“

Proč se u toho tak ošklíbal a cukal obočím?

Vůbec mu to líto nebylo.

Kapitola 5

Když psí rodinný pickup rachotil k výjezdu z parku, civěl Oskar na ubíhající krajinu a podělil se s rodinou o tu přesmutnou novinu.

„Synu,“ řekl jeho otec. „Je to, co nám povídáš, fakt pravda? Už žádné sentimentální show? ‚Ach, koukejte, jak jsme zachránili jeden druhého?‘“

„Ne-e, tohle byl bohužel poslední den.“

„Huf huuu!“ zavyl Oskarův otec, zatímco pickup prorachotil pod prostou branou parku. „Tomu říkám pořádnej úklid!“

„Jenže my jsme s Molly kamarádi!“ namítal Oskar, ale jeho otec ho neslyšel, protože dupl na plyn a motor se rozburácel. Pickup vystřelil kupředu a začal dohánět Mollyino SUV.

„Barone?“ ozvala se Oskarova matka. „Proč řídíš jako šílenec?“

„Protože mám radost, Lolo! Když jsem šťastný, jezdím jako šílenec!“

„Nemůžeš prostě zavrtět ocasem nebo tak něco?“ zeptala se Oskarova náctiletá sestra Fifi. „Řídíš od pangejtu k pangejtu, akorát mi z toho bude šoufl.“

„Barone?“ vykřikla Oskarova máma. „Já mám strach a děti taky!“

„Tak máš sedět doma na kočkolitu, Lolo. A ty taky, Fifi. Musím předjet to navoněný mourčí esúvéčko.“ Oskarův otec nasadil legrační kočičí hlas. „Óóó. Jsem Bouchač Prskavec Třetí, doktor práv. Jsem tak vznešený. Prdím duhu.“

„Ot-če?“ řekla Fifi. „Jestli nezpomalíš, tak tady hodím pestrobarevnou duhu já! Je mi špatně.“

„No, drahoušku, dneska máš šťastnej den.“

Psí dodávka předjela kočičí SUV.

„Stáhni okýnko a s chutí do toho. Nastal čas odplaty. Pamatuješ, jak Mollyin pitomej brácha Sekáč vyzvracel tu kouli chlupů a ohodil nám s ní čelní sklo? Dodneška se mi ten bordel nepovedlo úplně vyčistit.“

„Ehm, tati?“ řekl Oskar. Visel za držadlo nad hlavou, zatímco se rozhrkaná dodávka řítila po silnici. „To je už dávno.“

„No a co? Psi nikdy nezapomínají.“

„Máš na mysli slony, drahý,“ zavřískla Oskarova matka.

„Co? Aha, nevadí. Zapomněl jsem, o čem jsme to mluvili. Co si ale pamatuju, je, že nenávidíme kočky, a Prskavcovy ještě víc!“

„Opravdu?“ pronesl Oskar a zněl docela překvapeně. „Proč?“

„Protože proto. Vždycky to tak bylo. A vždycky bude.“

„Ale proč, tati?“

„Á, sejra se špekem. To už jsem taky zapomněl.“ Oskarův táta smýknul dodávkou několikrát tam a zpátky.

Oskarova sestra si držela před pusou tlapku a její kožich začínal zelenat. „Erp,“ dokázala jen škytnout.

„Popravdě, Barone,“ řekla Oskarova matka a obrátila oči v sloup. „Až přijedeme domů, musíš si vzít prášek na uklidněnou. Nebo radši dva.“

„Dobře, Fifi,“ zakřičel Oskarův otec přes rameno na svou dceru. „Dej těm nafrněným kočičákům ochutnat vlastní medicínu!“

Fifi si odříhla. A pak pořádně krkla. A pak se její žaludek uklidnil. „Promiň, tati, byla jsem jen převzdušněná. Už se mi zvracet nechce.“

„No tak aspoň zařvi na tu Prskavcovic holku na zadní sedačce nějaký nadávky.“

„Ale to je Molly,“ namítal Oskar.

„No a co?“ trval na svém táta a přeměřil ho pohledem přes zpětné zrcátko.

Oskar byl rozpolcený. Molly byla jeho kamarádka. Ale otec byl otec. Vždycky byl. A vždycky bude. Molly byla jen někdo, koho potkal, když se hnal za létající veverkou a ztratil se u toho v divočině. Nepatřila do rodiny. Ano, tak nějak mu zachránila život, ale on jí ho zachránil taky.

Byli si kvit, ne?

Nemusí zůstat nejlepšími kámoši na věčné časy, nebo ano?

Fifi začala na Molly (která udělala tu chybu, že stáhla okénko, aby mohla zamávat Oskarovi na rozloučenou) štěkat.

„Jsi tak ošklivá,“ křičela Fifi. „Vsadím se, že když tě rodiče vyhodí před školou, napaří jim pokutu za znečišťování okolí!“

Oskarův otec se zachechtal. Matka se zachichotala.

A Oskar? Ten jen seděl na svém sedadle a snažil se nerozbrečet.

Kapitola 6

Hodný pes!“ pochválil Oskarův táta Fifi za to, jak chrlila na Molly nadávky. „Tak hodný, šikovný pes!“

„Díky, tati,“ odpověděla Fifi a tloukla vesele ocasem o sedačku.

Oskar se přikrčil a zavřel oči.

„Pomoz své sestře, Oskare,“ pobízel ho otec. „Řekni Molly, že víš, jak se bojí klubka vlny – protože vlna někdy kouše!“

Obě auta naštěstí přijela na křižovatku. Molly a její rodina zahnuli doleva na Kočkovice. Oskar s rodinou doprava na Pesylvánii. Oskar vydechl úlevou.

Jeho táta už si ho zase prohlížel ve zpětném zrcátku. „To sis právě oddechl úlevou, synu?“

„Ne, jen, vždyť víš, jen se tak durdím. Nic jsem na ty kočky nezakřičel. Chtěl jsem, ehm, zakřičet na Molly, ať si dá myšinu.“

„Proč? Vždyť kočky mají myšinu rády!“

„Co je to za pitomou urážku,“ reptala sestra. „Ty jsi taková ostuda rodiny, Oskare. Vlastně vůbec nechápu, jak můžeme být příbuzní.“

Oskar už po zbytek cesty neřekl ani slovo.

Když odbočili na příjezdovou cestu ke svému mezonetovému psímu domu, zastavil Oskarův otec se skřípěním brzd, aby mohl kouknout do poštovní schránky.

„Složenky, složenky, složenky,“ zamumlal. „Časopis Psí gourmet.“

„Ten je můj,“ prohlásila Oskarova máma. „Doufám, že v něm najdu nový recept na guláš.“

Oskarův táta procházel hromádku pošty, až narazil na další časopis. „Rytmus a pes. To bude pro tebe, Fifi.“

Hodil ho na zadní sedadlo. Když si Fifi všimla, kdo je na titulní stránce, vypískla. „Beagels! Jsou úžasní. ‚Chci tě držet za packu‘ je ta nejlepší píseň všech dob!“

Oskarův otec si odfrkl. „Těmhle čtyřem vřešťanům říkáš kapela? Vždyť je to jen smečka rozježených vořechů.“ Probral se obálkami a došel k jednomu dopisu. „Tohle je pro tebe, Oskare.“

„Vážně?“ Oskara nenapadl vůbec nikdo, kdo by mu mohl psát. Možná Molly. Když jí, víceméně, zachránil život, poslala mu spoustu děkovných dopisů. „Od koho to je?“