The Soulmate Equation

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2021

Translation © Jan Sládek, 2022

© Nakladatelství JOTA s.r.o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-106-7

ISBN mobi 978-80-7689-107-4

Holly Rootové, dokonalé partnerce
z Diamantového pásma

PRVNÍ KAPITOLA

TO, ŽE POUZE DVACET ŠEST PROCENT ŽEN věří v pravou lásku, považovala Jessica Davisová za skutečnou tragédii. Nutno ale říct, že to bylo už před bezmála deseti lety, v době, kdy si nedokázala představit, že by mohla mít se svým budoucím bývalým přítelem jiný než posedle vášnivý vztah. Zato dnes, po svém třetím prvním rande za posledních sedm let, se z hloubi duše diví, že skutečně může jít o tak vysoké číslo.

„Dvacet šest procent,“ zamumlala a naklonila se k zrcadlu na dámských toaletách, aby si rty přejela rtěnkou. „Dvacet šest žen ze sta věří v pravou lásku.“ Jess zaklapla uzávěr rtěnky a s pousmáním se zadívala na zoufale působící tvář v zrcadle, která jí úsměv vracela. Tahle noc ale bohužel ještě ani zdaleka nekončila. Stále ještě před sebou měla hlavní chod, protože předkrm zabral snad čtyři roky. Především kvůli Travisovu zvyku mluvit s plnou pusou a potřebě dělit se o spoustu detailů z večera, kdy našel manželku v posteli se svým obchodním partnerem, a z následného hodně dramatického rozvodu. I tak to ale nebylo ani zdaleka nejhorší rande. Rozhodně bylo lepší než schůzka z minulého týdne, na kterou její partner dorazil do restaurace v tak podroušeném stavu, že odpadl, než si stačili objednat.

„No tak, Jess,“ řekla sama k sobě a vrátila rtěnku do kabelky. „Nikdo tě nenutil vařit a nemusíš nikoho obsluhovat ani umývat nádobí. Navíc jídlo není špatné a za další zahořklý příběh rozpadlého manželství určitě stojí.“

Na toaletě cvakly dveře, Jess sebou překvapeně trhla a v následujícím okamžiku uviděla štíhlou blondýnu, která ji pozorovala s neskrývaně soucitným pohledem.

„Já vím,“ zaúpěla tiše. „Vím, že si povídám sama se sebou. Takže vám nemusím vykládat, jak moc si tenhle večer užívám.“

Ani náznak smíchu. Dokonce ani zdvořilostního úsměvu, třeba jen ze ženské solidarity.

Nic takového. Žena se posunula co nejdál od Jess, až k poslednímu z řady umývadel, a bez jediného slova pustila vodu.

No nic.

Jess se vrátila ke své kabelce, ale po očku ženu na druhém konci místnosti stále sledovala. Dobře věděla, že zírat je neslušné, ale současně si nemohla nevšimnout jejího dokonalého líčení a pečlivě pěstěných nehtů s čerstvou manikúrou. Jak to proboha ty ženské dokážou?

Sama považovala za úspěch, když se jí podařilo odejít z domu se zapnutým poklopcem na džínsech. Jednou absolvovala prezentaci dat za poslední fiskální rok v saku, na kterém se stále vyjímaly čtyři Junini perleťoví motýlci. Tahle úchvatná cizinka se určitě nemusí převlékat, aby se zbavila třpytek, které půl hodiny sbírala z kočky a svého sedmiletého potomka. Nikdy se nemusí omlouvat, že jde pozdě. A nejspíš se ani nemusí holit — protože je úplně všude od přírody nádherně hladká.

„Jste v pořádku?“

Jess udiveně zamrkala. Došlo jí, že neznámá žena mluví s ní. Předstírat, že jí před chvílí nezírala přímo do výstřihu, nemělo smysl. Ze všech sil odolala nutkání zakrýt své podstatně skromnější přednosti a rozpačitě ženu pozdravila drobným mávnutím. „Moc se omlouvám. Jenom jsem si říkala, že vaše kočka se ve třpytkách nejspíš neválí.“

„Moje co?“

Koukej se co nejrychleji sebrat, Jessico Marie Davisová. Jess se obrátila zpátky k zrcadlu a bez ohledu na svoji neznámou společnici mu nahlas sdělila, co by jí nejspíš řekla babička Jo: „Nemáš kam spěchat, takže se pěkně vrať ke stolu, dej si trochu guacamole a pak mazej domů. A nedělej si hlavu. Pořád máš ještě spoustu času.“

„JENOM ŘÍKÁM, že čas prostě nezastavíš,“ prohlásila Fizzy a mávla rukou směrem k Jessinu pozadí. „Tohle lákadlo ti nebude držet navždy.“

„Možná nebude,“ přikývla Jess, „ale na Tinderu nejspíš nenajdu toho pravého, kvůli kterému bych ho chtěla udržovat.“

Fizzy bojovně vystrčila bradu. „Já Tinderu vděčím za pár nejlepších nocí svého života. Podle mě to příliš snadno vzdáváš. Žijeme v moderní době, a když jde o potěšení, nemusíme se stydět ani počítat pokusy. Travis je možná pořád ještě posedlý svou bejvalkou, ale taky jsem viděla jeho fotku, a musím říct, že nevypadá vůbec špatně.

Klidně sis s ním mohla po pár churros užít na hodinku na dvě pořádnou jízdu, ale jaké by to bylo, už samozřejmě nezjistíš, protože jsi nepočkala na dezert.“

Jess se na okamžik zamyslela. Možná… „Proboha, Fizzy.“

Její nejlepší přítelkyně ji počastovala samolibým úsměvem a spokojeně se opřela. Kdyby se Felicity Chenová někdy rozhodla prodávat akcie Amway, Jess by jí prostě jen odevzdala peněženku. Fizzy ji odjakživa ohromovala až nadpřirozeným charismatem a špatným úsudkem. Její okouzlující osobnost z ní dělala skvělou spisovatelku, ale za nedostatek soudnosti Jess už párkrát zaplatila — vytetovaným textem písně s pravopisnými chybami na vnitřní straně zápěstí, hroznou ofinou, která jí v roce 2014 zkazila celých šest měsíců, a Audrey Hepburnovou ani omylem nepřipomínala, a taky maškarním večírkem v Los Angeles, ze kterého se vyklubala BDSM party ve sklepním vězení.

Na Jessinu pohoršenou otázku „Vážně jsi mě vzala na sexuální orgie do vězení?“ Fizzy ani nemrkla. „Jasně, v L. A. má soukromé vězení skoro každý!“

Fizzy si zasunula pramen lesklých černých vlasů za ucho. „Co kdybychom ti raději naplánovaly další rande?“

„Ani náhodou.“ Jess otevřela notebook a přihlásila se na svůj e-mailový účet. Snažila se nevěnovat Fizzy pozornost, ale její zakaboněný výraz jí uniknout nemohl.

„S dítětem je to vážně těžké, Fizz.“

„To je tvoje standardní výmluva.“

„Protože to tak je.“

„Jenže máš taky prarodiče, kteří bydlí hned vedle a rádi ti dceru pohlídají, a zapomínat bys neměla ani na svou nejlepší přítelkyni, která se při hlídání baví víc než s tebou. Všichni bychom chtěli, abys byla šťastná.“

Jenže o tom Jess vůbec nepochybuje. Právě proto souhlasila s výpravou do nebezpečných vod Tinderu. „Tak dobře, ať je po tvém,“ přikývla rezignovaně.

„Řekněme, že potkám nějakého úžasného chlapa. Můžeš mi prozradit, kam spolu půjdeme? Juno už není dvouleté dítě. Žiju se sedmiletým zvědavcem s dokonalým sluchem, a když jsem se naposledy nechala zlákat do cizího bytu, ten chlap měl doma tak hrozný nepořádek, že jsem v koupelně objevila, že mám na zádech přilepené jeho trenýrky.“

„Fuj.“

„Jo, fakt fuj.“

„Jenže…“ Fizzy se zamyšleně poškrábala prstem pod dolním rtem. „Nejsi jediný single rodič na světě a ostatní to zvládají, Jess. Vezmi si třeba Bradyovy.“

„Lepší příklad než z padesát let starého sitcomu tě nenapadl?“ Čím víc se ji snažila Fizzy přesvědčit, tím méně se jí chtělo do dalšího dobrodružství. „V roce 1969 bylo single rodičů jen třináct procent. Carol Bradyová svým způsobem předběhla dobu, což se o mně říct nedá.“

„Vanilkové latte!“ zakřičel barista Daniel, aby ho bylo v kavárenském ruchu slyšet.

Fizzy ukázala na Jess prstem, jako že s ní ještě neskončila, a pak se zvedla a zamířila k barovému pultu.

Jess sedá v kavárně Twiggs každý pracovní den už od doby, kdy odešla na volnou nohu. Její život se pohybuje v prostoru vymezeném v podstatě čtyřmi bloky a probíhá prakticky stále stejně. Ráno odvede Juno do školy, která je jen kousek od jejího bytového komplexu, a Fizzy mezitím obsadí nejlepší stůl — v zadní stinné části kavárny, co nejdál od okna, a současně poblíž poslední zásuvky, která pořád ještě pevně drží ve zdi. Jess se pustí do svých čísel a Fizzy do další kapitoly románu, a aby nepůsobily jako dvě vyžírky, každých devadesát minut si objednají kávu, s jejíž pomocí usilovněji pracují a méně klábosí.

Aspoň obvykle. Tentokrát Jess viděla, že kamarádka se jen tak odbýt nenechá.

„Takže…“ Fizzy se vrátila se šálkem kávy a obřím borůvkovým muffinem a chvíli zůstala zamyšleně sedět. „Kde jsme to byly?“

Jess se usilovně soustředila na obrazovku s e-maily a předstírala, že je pročítá. „Podle mě jsi chtěla říct, že je to jen můj život a že mám dělat, co považuju za nejlepší.“

„Obě víme, že něco takového bych nikdy z pusy nevypustila.“

„Proč se s tebou vůbec kamarádím?“

„Protože jsem tě zvěčnila v postavě zkažené prostopášnice v Nachové krajce a čtenáři si tě tak oblíbili, že bych tě nikdy nemohla zabít.“

„Někdy nevím, jestli mi vážně odpovídáš,“ zamručela Jess, „nebo jenom pokračuješ v myšlenkách, které ti běží hlavou.“

Fizzy začala vysvobozovat muffin z papírového košíčku. „Chtěla jsem říct, že nemůžeš házet ručník do ringu kvůli jedné nepovedené schůzce.“

„Nejde jen o jedno mizerné rande,“ opáčila Jess. „Ale o neskutečně vyčerpávající snahu líbit se chlapům. Pracuju jako analytička na volné noze a mým nejsvůdnějším outfitem jsou otřepené kraťasy a stará blůza s Buffy, přemožitelkou upírů. Do postele chodím nejraději v tátově starém nátělníku a těhotenských legínách na jógu.“

„To ne,“ zakňourala Fizzy, jako by ji Jessina slova bolela.

„Ale ano,“ rozhodně přikývla Jess. „A zatímco ostatní na večírcích lžou, jak moc jim chutná Jägermeister, já se starám o dítě. Takže tvářit se na internetu jako dobrá partie je vážně docela fuška.“

Fizzy se pobaveně zasmála.

„Hrozně nerada Juno okrádám o čas kvůli chlápkovi, s kterým se už nejspíš nikdy neuvidím.“

Fizzy její slova chvíli vstřebávala a nevěřícně na ni třeštila své tmavé oči. „Takže chceš říct, že jsi… skončila? Máš za sebou teprve tři schůzky s hodně sexy, i když pravda nudnými muži.“

„Skončila. Aspoň do doby, než bude Juno starší.“

Fizzy se na Jess tázavě zadívala. „O kolik?“

„To netuším.“ Jess zvedla šálek s kávou a současně ji vyrušil příchod tmavovlasého chlápka s dlouhýma nohama, kterému spolu s Fizzy říkali „Amerikán“. Dorazil přesně na čas, jako vždy v osm dvacet čtyři, a stejně jako pokaždé se mračil a usilovně se vyhýbal sebemenšímu očnímu kontaktu. „Nejspíš až půjde na vysokou.“

Jess se odvrátila od Amerikána a všimla si zděšeného výrazu ve Fizzyiných očích. „Až půjde na vysokou? Takže až jí bude osmnáct?“ Všichni hosté kavárny k nim otočili hlavu a Fizzy rychle ztlumila hlas. „Chceš říct, že pokud bych chtěla sepsat příběh tvého milostného života, psala bych o hrdince, kterou další muž uvidí nahou až za jedenáct let? To přece nemůžeš myslet vážně, zlato. To by nezvládla ani tvá dokonale zachovalá vagína.“

„Ježíši, Felicity.“

„Do té doby budeš jako egyptská královna. Dokonale mumifikovaná,“ zamumlala Fizzy při dalším loku kávy.

Amerikán mezitím zaplatil za pití, ustoupil trochu stranou a zcela pohroužen do sebe začal ťukat do klávesnice mobilu. „Co to může být za chlápka?“ zeptala se Jess šeptem.

„Řekla bych, že je to chlápek, co se ti vážně líbí. Uvědomuješ si, jak na něj pokaždé, když se objeví, zíráš?“

„Asi mě zaujalo jeho chování.“

Fizzy sklopila oči k mužově zadku, který se skrýval pod kabátem. „Takže odteď tomu budeme říkat ‚chování‘?“ poznamenala a zapsala si něco do zápisníku, který ležel vedle notebooku.

„Pokaždé, když se objeví, tváří se, jako by nejraději všechny, kdo ho osloví, na místě zabil,“ poznamenala Jess.

„Třeba je to profesionální zabiják.“

Jess ho stejně jako Fizzy přejela od nohou k hlavě pohledem. „Spíš vypadá na společensky neobratného profesora zaměřeného na středověké umění,“ řekla a snažila si vybavit, kdy se v kavárně objevil poprvé. Možná tak před dvěma roky? Chodí den co den, vždycky ve stejnou dobu, a pokaždé se tváří stejně mrzutě.

Jess žije v rázovité části města a kavárna Twiggs je její přirozené centrum, kde se místní hodně pestrá společnost schází na kus řeči u kávy, takže Amerikán nevyniká výstředností, ale svým odtažitým chováním v hlučné skupině okouzlujících podivínů. „Moc pěkný ohoz na takového morouse,“ zamumlala Jess.

„Možná mu chybí trocha sexu, podobně jako jedné z mých nejbližších známých.“

„Nech toho, Fizz. Sex jsem od porodu měla,“ ohradila se Jess se zoufalým výrazem.

„Jenom nemám prostor a sílu na vážné vztahy a ani na nudné a někdy vážně příšerné schůzky, navíc jen kvůli dalšímu orgasmu. Zejména když stačí sáhnout do šuplíku a nezapomenout koupit baterie.“

„Já ale nemluvím jenom o sexu. Snažím se říct, že bys na sebe neměla zapomínat.“ Fizzy se odmlčela a mávla na Daniela, který opodál utíral stůl. „Předpokládám, že jsi všechno slyšel.“

Daniel se narovnal a věnoval Fizzy jeden z úsměvů, který ji přiměl, aby ho proměnila v hrdinu románu Osudový zloduch a přinutila ho na stránkách knihy dělat spoustu obscénností, na které by si s ním ve skutečném životě nikdy netroufla.

A už netroufne. Daniel a Fizzy spolu minulý rok krátce chodili, ale jejich románek rychle skončil, když na sebe narazili na společném rodinném setkání. „Jako by tě někdy nebylo slyšet“ poznamenal Daniel.

„V pořádku, tak prosím tě řekni, že mám pravdu.“

„Chceš, abych rozhodl, jestli má Jess chodit na Tinder, jen aby si trochu užila?“

„To by vážně stačilo,“ hlasitě vzdychla Jess. „Teď už vím, jak vypadá úplné dno.“

„Nemusí jít jenom o Tinder. Mluvím o všech seznamkách!“ pokračovala Fizzy hlasitě, aniž by věnovala Jess pozornost.

„Mluvíme tu o mladé přitažlivé ženě, která by neměla marnit zbývající sexy léta v matčiných džínsech a vytahaných mikinách.“

Jess sklonila pohled ke svému oblečení, aby se ohradila, ale slova se jí zadrhla v krku.

„Asi ne,“ přikývl Daniel, „ale jestli je spokojená, proč řešit, jak vkusně se obléká?“

Jess obdařila Fizzy vítězoslavným pohledem. „Vidíš? Daniel je na mé straně.“

„Možná by tě mohlo zajímat, že Amerikán je taky pěkný romantik,“ řekl Daniel se spokojeným úsměvem znalce místních hostů a současně zmuchlal hadr na stoly.

„Tipla bych,“ opáčila Jess s úšklebkem, „že nejspíš pořádá barbarské sexuální orgie ve sklepním vězení.“

Fizzy se zasmála, ale Daniel jen rozpačitě pokrčil rameny. „Co vím, tak právě rozbíhá nějakou moderní seznamku.“

Obě ženy chvíli vyjeveně mlčely. Cože?

„Seznamku? Mluvíme o tom stejném Amerikánovi, který se, co vím, ještě nikdy na nikoho neusmál, i když sem chodí už roky?“ zeptala se Jess a ukázala palcem za sebe ke dveřím, kterými Amerikán sotva před minutou vyšel z kavárny. „O tomhle chlápkovi? O sexy neznámém, pečlivě ukrytém za fasádou melancholického asociála?“

„Přesně o něm,“ přikývl Daniel. „Možná máš pravdu, že mu chybí trocha sexu, ale jinak je myslím v pohodě.“

ASPOŇ MALOU VÝHODOU BYLO, že tohle nepříjemné utkání s Fizzy připadlo na pondělí — kdy Juno vyzvedává ze školy dědeček a poté ji bere do knihovny. Jess využila volného času k dokončení návrhu smlouvy pro firmu Genentech a navíc stihla na příští týden naplánovat setkání se zástupcem Whole Foods a projít pár tabulek, než přišla chvíle na návrat domů a přípravu večeře, kterou vždycky brala jako malý souboj s kuchyní.

Své auto, desetiletý vůz s necelými padesáti tisíci kilometry na tachometru, používala tak zřídka, že si ani nedokázala vybavit, kdy naposledy tankovala. Všechno, co potřebuje, přemýšlela během cesty domů, se nachází příhodně v pěším dosahu. University Heights je moc pěkná čtvrť s činžovními domy, různorodými rodinnými domky a malými restauracemi a obchůdky, takže jedinou výhodou poslední neúspěšné schůzky bylo to, že Travis souhlasil se setkáním v El Zarape, jen kousek od Jessina domu; jedinou, ještě horší věcí než historicky nejnudnější hovor u večeře, by bylo jeho spojení s cestou do čtvrtě Gaslamp.

Do západu slunce zbývala zhruba hodina a postupně temnící modrošedá obloha s obřími mraky hrozila prudkým deštěm, který dokáže proměnit všechny jihokalifornské silnice ve smrtelnou past. Na venkovní zahrádce před novozélandským minipivovarem vládla typicky pondělní poklidná atmosféra, jako vždy dlouhá fronta před thajskou restaurací Bahn Thai se s přicházejícím podvečerem povážlivě prodlužovala a na zápraží sousedního domu posedávali tři lidé ignorující zákaz směřující k zákazníkům přilehlé restaurace. Babiččin a dědečkův nájemce pan Brooks nechal u dveří instalovat kameru a skoro každé ráno Jess podrobně informoval, kolik studentů během čekání na volný stůl u vstupu kouřilo trávu.

Juno jejich bytový komplex ve čtyřech letech poctila přezdívkou „Doupě andělů“, a i když si ji tak úplně nezasloužil, celkově na něj seděla. Doupě andělů na první pohled zaujalo ostře zeleným průčelím, kterým kontrastovalo s okolními šedivými štukovými fasádami, a kromě růžovofialového horizontálního mozaikového pásu také zářivě růžovými okenními truhlíky, ze kterých po většinu roku bujně přetékaly pestrobarevné mandevily. Jessini prarodiče Ronald a Joanne Davisovi nemovitost koupili v roce, kdy děda odešel od námořnictva, což byl shodou okolností tentýž rok, kdy se Jessin dlouholetý přítel rozhodl, že není připraven na roli otce a že by nerad přišel o možnost souložit i s dalšími ženami. Takže Jess dokončila školu a spolu s tehdy dvouměsíční Juno se přestěhovala do přízemního třípokojového bytu naproti domku obývaného babičkou a dědečkem, v zadní části komplexu. Vzhledem k tomu, že sama vyrůstala jen o kousek dál ve čtvrti Mission Hills, nebyla to pro ni skoro žádná změna. A navíc se mohla spolehnout na řadu lidí, kteří jí pomáhali s dítětem.

Postranní branka se skřípavě otevřela a hned se za ní sama zavřela. Jess prošla úzkou pěšinou na dvůr, který odděloval její byt od babiččiny a dědovy části a který působil jako bujná zahrada někde na Bali nebo v Indonésii. K příjemně poklidné atmosféře přispívalo několik kamenných tiše bublajících kašen a zdi i ploty byly ověšené fuchsiovými a křiklavě nachovými bugenvilejemi.

Po pár krocích ji zastavila malá holčička s pečlivě spleteným copem.

„Přinesla jsem si, mami, z knihovny knížku o hadech. Vědělas, že hadi nemají na očích víčka?“

„To jsem—“

„A taky, že nekoušou jídlo a že uši mají uvnitř hlavy. Víš, kde na hady vůbec nenarazíš?“ zeptala se Juno a upřela na Jess tázavý pohled. „Jestli ne, tak hádej.“

„V Kanadě!“

„Kdepak! V Antarktidě!“

Jess vyrazila před Juno ke dveřím a přes rameno na ni zavolala: „To ani náhodou!“

„Náhodou jo. A vzpomínáš si na tu kobru z Černého hřebce? Tak kobry jsou jediní hadi, kteří si staví hnízda a můžou se dožít až dvaceti let.“

Tahle informace Jessicu vážně překvapila. „Jako vážně?“ zeptala se, načež hodila kabelku na pohovku za dveřmi a vydala se ke spíži, aby se podívala po něčem k večeři. „To bych nikdy nevěřila.“

„Ale je to tak.“

Juno za jejími zády zvláštně ztichla a Jess se v temné předtuše sevřela hruď. Otočila se k dceři a spatřila její doširoka otevřené oči, které se chystaly podpořit nadcházející prosbu. „To nejde, Juno, vážně ne.“

„Mami, prosím?“

„Opravdu to nejde.“

„Děda navrhoval užovku červenou. Podle knížky jsou tyhle užovky moc hodné. Nebo třeba krajtu královskou?“

„Krajtu?“ Jess postavila na sporák hrnec s vodou. „Copak ses zbláznila, Juno?“ vzdychla a ukázala na kocoura jménem Holoubek, který se ve spánku vyhříval v posledních paprscích zapadajícího slunce proudících do pokoje oknem.

„Krajta by to nebohé zvíře sežrala.“

„Mluvíme o krajtě královské a já bych jí to nedovolila.“

„Jestli ti děda povolí, aby sis pořídila hada, můžeš ho mít u něj doma.“

„Babička Jo mu to zakázala.“

„To se nedivím.“

Juno zklamaně vzdychla a zhroutila se na pohovku. Jess k ní pár kroky přešla, posadila se vedle ní a přitáhla si ji k sobě, aby se s ní pomazlila. Juno už bylo sedm let, ale pořád ještě byla malá. Měla dětské ručky s dolíčky na hřbetu a voněla po dětském šamponu a trochu po knihách. A když ji oběma rukama objala, Jess si její vůni dychtivě užívala.

Teď už měla svůj vlastní pokoj, ale až do čtyř let spávala s Jess, která se dodnes občas uprostřed noci budila a s bolestí v srdci vzpomínala, jak ji dcerka příjemně zahřívala v náručí. Jessina matka se dceru opakovaně snažila přesvědčit, aby Juno přesunula do vlastní postele, ale rodičovské rady byly to poslední, co by Jess od Jamie Davisové čekala a potřebovala. A náhrada za Juno na její straně matrace nebyla v dohledu.

Juno se navíc skutečně uměla mazlit, spolehlivě na zlatou olympijskou medaili. Přitiskla se tváří k Jessině krku, zhluboka se nadechla a párkrát jí přejela nosem po kůži. „Ty jsi měla včera večer schůzku, že mami,“ zašeptala.

„Mm-hm.“

Juno byla z matčiných schůzek nadšená, jednak protože své praprarodiče milovala a v Jessině nepřítomnosti si pochutnávala na babiččině jídle, jednak protože nedávno viděla Noční dobrodružství a Fizzy jí prozradila, že jde o hodně přesný popis randění. Takže tak trochu doufala, že by si máma mohla namluvit třeba Thora.

„Byli jste v centru? Dostalas od něj květiny?“ Juno se maličko odtáhla. „Líbali jste se?“

Jess se rozesmála. „Ne, nelíbali. Dali jsme si večeři a pak jsem šla domů.“

Juno přimhouřila oči a pátravě se na mámu zadívala. Jako by ve svých představách od schůzek čekala něco víc. Pak si ale na něco vzpomněla, vyskočila z pohovky a rozběhla se ke svému batohu na kolečkách, který nechala ležet u dveří. „Přinesla jsem ti knížku.“

„Opravdu?“

Juno se vrátila, znovu se schoulila matce do náručí a podala jí knihu. Středním věkem na plný plyn!: Průvodce randěním pro čtyřicátníky, padesátníky a starší.

Jess se překvapeně zasmála. „Navedla tě teta Fizz, že ano?“

Juno se spokojeně rozhihňala. „Děda našel její zprávu v telefonu.“

Jess zvedla oči a při pohledu na stírací nástěnku za dceřinou hlavou ucítila zvláštní svrbění v prstech, které se pomalu posouvalo vzhůru do paží. Nepravidelný rukopis prozrazoval Juninu ruku, ale nadpis i další text byl snadno čitelný: PŘEDSEVZETÍ DO NOVÉHO ROKU.

BABIČKA A DĚDEČEK

Najmout osobního trenátora

Každý den chodyt na prochásku

JUNO

Naučit se jýst broklolici

Každý den stlat postel

Vyskoušet kašdou neděly něco nového!

MÁMA

Vyskoušet kašdou neděly něco nového!

Být sopečtější, podle babyčky!

Dělat věcy, kterých se bojím

Tak jo, vesmíre, pomyslela si Jessica. Já to chápu. Jestli paní Bradyová předběhla dobu, trochu pohnout bych se mohla i já.

DRUHÁ KAPITOLA

S NOVÝM POZNÁNÍM je problém, že nikdy nepřichází ve vhodnou dobu. Jess měla mírně hyperaktivní sedmiletou dceru a dobře našlápnutou kariéru nezávislé analytičky, která jí přinášela nepřetržitý přísun složitých matematických hádanek, takže na sepisování seznamu lákavých dobrodružství jí moc času nezbývalo. Nemluvě o tom, že dcera a práce jí naprosto stačily; měla čtyři dobře fungující smlouvy se spolehlivě platícími zákazníky, a i když navíc jí moc nezbývalo, zvládala platit všechny účty — včetně obřího za pojištění — a navíc vypomáhat prarodičům. Juno byla spokojené dítě, žily v pěkné části města a Jess měla svůj život ráda.

Kdykoli ale zvedla oči od čísel, měla pocit, jako by před sebou viděla neonový nápis Dělej víc věcí, které tě děsí. Na schůzky nechodila ani ne ze strachu z toho, jak dopadnou, ale spíš z pouhé lenosti. Tenhle půst jsem si přece nevybrala, opakovala si často v duchu. Příležitostí prostě postupně ubývalo a změny jsem si všimla teprve ve chvíli, kdy jsem se přestala zajímat, jestli jsou džíny, které si oblékám, taky vyprané. Na svou pozici single mámy si nikdy nestěžovala — protože Juno byla to nejlepší, co jí mohl Alec zanechat —, ale současně se nedá popřít, že daleko víc než o vlastnosti budoucího partnera se zajímala o to, co udělá dceři k večeři. Takže je možné, že Fizzy, babička a titulek z obálky Marie Claire mají pravdu, když naznačují, že by měla vystoupit ze své komfortní zóny a konečně začít snít.

„Co má tenhle obličej znamenat?“ zeptala se Fizzy a zakroužila prstem před Jessinou tváří. „Nějak mi pro něj chybí správný výraz.“

„Myslíš tenhle?“ Jess namířila ukazovák směrem ke svému nosu. „Líbilo by se ti slovo rezignace?“

Fizzy přikývla a s tlumeným mumláním se pustila do psaní: „‚Mléčně bělavýma očima plnými rezignace uhnula před jeho pronikavým pohledem‘.“

„Páni. Moc děkuju.“

„Nepíšu o tobě. Jen jsem se nechala inspirovat tvým kukučem.“

Fizzy naťukala pár dalších slov a zvedla šálek se svým latte. „Z dávných dob počátků našeho přátelství mám stále na paměti, že o místo hrdinky žádného z mých románů nestojíš, takže tě použiju maximálně jako vedlejší postavu nebo morálně pochybnou ženu.“

Fizzy se ušklíbla nad posledním douškem kávy, která už nejspíš stačila zvětrat — byl nejvyšší čas objednat další —, a sledovala, jak kamarádka přijala její poslední slova.

Jess se tvářila klidně, ale ve skutečnosti se jí dotkla jako facka od dobrého přítele. Nepříjemný pocit, že jí život pomalu protéká mezi prsty, zhoršovalo pomyšlení na Juno, které by něco podobného nikdy nepřála. Kdyby věděla, že dcera nežije naplno, určitě by jí to zlomilo srdce. V sebestředném zadumání si málem nevšimla, když do kavárny vešel Amerikán, jako obvykle přesně šest minut před půl devátou. Šviháckým krokem prošel dveřmi a ani se nerozhlédl, jako by všichni hosté byli pod jeho světáckou úroveň. Pak vytáhl z peněženky desetidolarovou bankovku a z toho, co dostal zpátky od Daniela, nechal v plechovce na spropitné jen pár drobných. Jess na něj celou dobu nevěřícně zírala a cítila, jak ji přemáhá podráždění.

Ten se teda vážně nepředá! Amerikánova lakota přiložila další polínko na hranici její už tak divoce planoucí zášti.

Fizzy jí luskla prsty před obličejem, aby znovu přilákala její pozornost. „Vidíš. Už to děláš zase.“

„Co dělám?“ zakabonila se Jess.

„Okukuješ ho. Myslím Amerikána,“ vysvětlila Fizzy a poťouchle se ušklíbla. „Protože ti připadá sexy.“

„To tedy nepřipadá. Jen jsem se na chvilku zamyslela,“ ohradila se dotčeně Jess a trochu se odtáhla. „Jsi nechutná, Felicity.“

„Jo, jasně,“ přikývla Fizzy a namířila zahnutý ukazovák k muži v upnutých tmavých džínsech a těsném svetru v živém odstínu královské modré. Jess si všimla jeho tmavých, lehce přerostlých vlnitých vlasů, které mu sahaly na zátylek a čekaly na brzkou návštěvu holiče, olivově zlaté pleti a pusy plné dokonalých zubů.

Byl tak vysoký, že při pohledu ze židle vypadal, jako by hlavou drhnul o strop, ale to hlavní na něm byly jeho výrazné oduševnělé oči lemované tmavými řasami. „Podle mě je sexy a nechutná nejsem.“

Jess nejistě pokrčila rameny. „Prostě to není můj typ.“

„To jsi asi jediná na světě,“ zasmála se Fizzy a nevěřícně zakroutila hlavou.

„Tak si ho klidně nechej,“ zamračila se Jess a přitom sledovala Daniela, jak jako vždy otírá utěrkou pult s kořením. „Prostě jenom nedokážu pochopit, jak by takový trouba mohl rozjíždět nějakou seznamku.“

„Podle mě Daniel vůbec neví, o čem mluví. Boháči s takovým vzhledem se přes den věnují práci a večer svému portfoliu a na přemýšlení o milostném životě druhých nemají čas.“

Amerikán se otočil a zamířil ke dveřím. Přesně v okamžiku, kdy Jessina zvědavost přerostla únosnou míru a v náhlém pohnutí mysli ho chytila za paži. Oba zůstali jako přimražení. Jeho oči měly zvláštní, neobvyklou barvu, daleko světlejší, než se zdálo při pohledu zdálky. Nikoli hnědou, spíš jantarovou. Jess takřka fyzicky cítila váhu jeho pohledu a měla pocit, jako by v plicích přišla o všechen vzduch.

„Zdravím,“ vyhrkla bez ohledu na své palčivě rozjitřené nervy a bojovně zvedla bradu. „Můžu vás na chvilku zdržet a na něco se zeptat?“ dodala a pustila jeho ruku.

Amerikán ji pomalu odtáhl a s krátkým přikývnutím je obě počastoval překvapeným pohledem.

„Povídá se, že jste dohazovač.“

Amerikán přimhouřil oči. „‚Povídá se?‘“

„Jo, povídá.“

„A kde přesně se to povídá?“

Jess se nechápavě zasmála a máchla rukou.

„Tak různě po University Heights a taky na Park Avenue,“ řekla a čekala na mužovu reakci, která ale nepřicházela. Amerikán se tvářil stále stejně nechápavě.

„Takže, je to pravda?“ zeptala se. „Skutečně jste dohazovač?“

„Technicky vzato jsem především genetik.“

„Což znamená…“ pobídla ho Jess a povytáhla obočí. Zdálo se, že Amerikán si potrpí na dlouhé významné pauzy. „… že nejste dohazovač?“

Amerikán přerušil dlouhou pauzu a pobaveně mrknul jedním okem. „Moje společnost vyvinula algoritmus umožňující párování lidí na základě genetických dispozic.“

Fizzy obdivně vzdychla. „To zní úžasně. A trochu děsivě,“ dodala a něco si načmárala do notesu.

„‚Párování lidí na základě genetických dispozic‘?“ zopakovala Jess s udiveným pohledem. „Nechci se vás dotknout, ale trochu mi to zavání eugenikou.“

Fizzy naštěstí rychle přispěchala na pomoc, takže Amerikán nestihl na Jessinu nevhodnou poznámku zareagovat.

„Píšu romány. A ten nápad se mi moc líbí,“ řekla a koketně zamávala ve vzduchu perem. „Moje čtenářky by za něj určitě zabíjely.“

„Můžu se zeptat na vaše umělecké jméno?“

„Píšu pod svým pravým jménem. Felicity Chenová,“ vysvětlila Fizzy a nabídla mu ruku, jako by čekala, že ji políbí. Amerikán se na ni chvilku zmateně díval a pak ji opatrně uchopil za konečky prstů a krátce s ní potřásl.

„Její knihy přeložili už do víc než deseti jazyků,“ pochlubila se Jess v naději, že Amerikán konečně změní svůj divný výraz.

A taky se jí to podařilo. Její slova na něj udělala dojem. „Opravdu?“

„Připravujete taky nějakou apku?“ nenechala se odbýt Fizzy. „Bude to něco jako Tinder?“

„Bude.“ Amerikán zkrabatil čelo. „Ale ne úplně. Cílem nejsou známosti na jednu noc.“

„A může se přihlásit každý?“

„Výhledově ano,“ přikývl. „Je to—“Amerikánovi zabzučel v kapse telefon, a když ho vytáhl, na čele se mu objevily další vrásky. „Omlouvám se,“ řekl a telefon znovu schoval v kapse, „ale budu muset jít. Každopádně oceňuju váš zájem a určitě o našem produktu brzy uslyšíte.“

Fizzy se k němu naklonila a věnovala mu jeden ze svých sebevědomých úsměvů. „Na Instagramu mám přes sto tisíc sledujících a ráda bych se s nimi o ten zázrak podělila, pokud jde o věc, která by mohla zajímat převážně ženské čtenářky mezi osmnácti a pětapadesáti roky.“

Amerikánovo čelo se rázem vyhladilo a hluboké brázdy zmizely.

Bingo.

„Veřejně náš výzkum představíme v květnu, ale jestli chcete, moc rád vás u nás uvítáme, všechno vám vysvětlíme a můžete nám dát svůj vzorek—“

„Jaký vzorek?“ ušklíbla se Jess.

Amerikán po ní rychle šlehl pohledem, ale i tak si stačila všimnout pohoršeného záblesku v jeho očích. Fizzy byla jako vždy ta natěšená, zatímco Jess byla opatrná a skeptická. Amerikán zjevně sotva zvládal dokonce i Fizzyino nelíčené nadšení.

Dlouze se jí zadíval do očí a řekl: „Prostě plivanec.“

Jess hlasitě vyprskla smíchy. „Prosím?“

„My vzorku říkáme plivanec,“ řekl pomalu a nenuceně přejel pohledem od Jessiny tváře ke klínu a zase zpět. Až jí z toho zvláštně poskočilo srdce. Pak se znovu podíval na hodinky.

Fizzy je oba sledovala a pobaveně se přitom šklebila. „Myslím, že plivanec bychom zvládnout mohly,“ řekla a lehce se usmála. „Kvůli vám.“

Amerikán jí úsměv vlažně oplatil a hodil na stůl navštívenku, která při dopadu hlasitě plácla o desku. „Nemusíte se bát, žádná eugenika v tom není,“ dodal skoro šeptem.“

JESS HO SLEDOVALA, JAK ODCHÁZÍ, a měla pocit, jako by i zvonek nad dveřmi litoval, že je opouští. „Tak to bychom měly,“ řekla a obrátila se zpátky ke kamarádce. „Asi se shodneme, že je to ďábel, ale důležité je, jestli má taky nějaké přednosti.“

Fizzy její slova ignorovala a místo toho prstem poťukala na navštívenku na okraji stolu. „Koukni se na tohle.“

Jess přimhouřila oči a podívala se z okna směrem k chodníku, kde Amerikán nastupoval do elegantního černého audi. „Pěkně se to na nás snažil hrát.“

„Tahle navštívenka je ale pravá.“ Fizzy se na ni znovu zadívala a otočila ji v ruce.

„Tohle ti jen tak na kopírce nevyrobí.“

„‚Plivanec‘.“ Jess napodobila Amerikánův hluboký hlas a úsečný tón. „Doufám, že nepracuje v marketingu, protože mu absolutně chybí charisma. Klidně si to zapiš a až mi bude devadesát, znovu mi to připomeň: vsadím se, že arogantnějšího člověka do konce života už nepotkám.“

„Mohla bys už s tou posedlostí přestat?“

Jess si vzala navštívenku od Fizzy. „A ty bys mohla přestat obdivovat tuhle—“ Zbytek nedokončila a místo toho uznale potěžkala kartu v ruce. „Páni. Je vážně pořádně tlustá.“

„Vždyť jsem to říkala.“

Jess navštívenku otočila, aby si prohlédla logo: dva kruhy spojené dvojitou spirálou. Na přední straně bylo také Amerikánovo pravé jméno. Našla ho vyvedené drobnými stříbrným písmeny u dolního okraje.

„Tak tohle bych vážně neuhodla. Tipovala bych ho spíš na Richarda. Nebo možná Adama.“

„Podle mě vypadá jako Keanu.“

„Tak se podrž.“ Jess zvedla hlavu k Fizzy a pobaveně se usmála. „Náš Amerikán se ve skutečnosti jmenuje doktor River Peña.“

„No paráda,“ vydechla Fizzy. „Takhle si představuju sexy jméno,“ dodala a Jess se hlasitě zasmála. Felicity Chenová byla odjakživa nádherně předvídatelná.

„Podle mě je hlavní člověk a na jménu vůbec nezáleží.“

„To se mýlíš. Se jménem jako Gregg, s těmi dvěma ohavnými G, nemůže být sexy ani ten nejatraktivnější chlap,“ prohlásila Fizzy se zvláštně rozpálenými tvářemi a pohodlně se opřela.

„Přišlo by ti divné, kdybych svého dalšího románového hrdinu pojmenovala River?“

„Hodně divné.“

Fizzy si nápad i tak zapsala a Jess přečetla z navštívenky nahlas název společnosti. „GeneticAlly? Genetic Ally?“ Chvíli slova převalovala v ústech, než jí to konečně došlo. „Už to chápu. Jako že genetika je náš spojenec. Poslechni si jejich slogan: ‚Svou budoucnost nosíte v sobě.‘ To je vážně něco,“ zakroutila hlavou, a poté co navštívenku odložila, s úsměvem se pohodlně zabořila do židle.

„Jdeme se tam podívat,“ řekla Fizzy a začala házet věci ze stolu do kabelky.

Jess na ni vytřeštila oči. „To myslíš vážně? Hned teď?“

„Juno vyzvedáváš za víc než pět hodin a do La Jolly se autem dostaneme tak za půl hodiny.“

„On ale nevypadal, že by se na naši návštěvu nějak zvlášť těšil. Spíš se nemohl dočkat, až se nás zbaví.“

„A co má být? Ber to jako mapování možností: Já to místo prostě musím vidět.“

NA OBŘÍM PARKOVIŠTI stála jen čtyři auta a Fizzy zastavila své nové, ale nijak okázalé modré camry hned vedle Riverova nablýskaného audi.

„Připravená na výpravu za svou spřízněnou duší?“ zeptala se s úsměvem a trochu se k Jess nahnula přes středovou, kůží potaženou opěrku.

„To ani náhodou,“ opáčila Jess, ale Fizzy už stála vedle auta.

Jess vystoupila za ní a při pohledu na dvouposchoďovou budovu, kterou měla přímo před sebou, musela uznat, že vypadá skutečně působivě. Na dřevem obloženém průčelí se vyjímala velká písmena z leštěného hliníku, ohlašující název společnosti, a z druhého podlaží z hlazeného betonu zajímavě vystupovala velká okna. Na předních dveřích, které se pod Fizzyiným dotekem takřka samy otevřely, si všimly dvojité šroubovice DNA z firemního loga a po pár dalších krocích se ocitly v honosně působící, zcela prázdné vstupní hale.

„No teda,“ zašeptala Fizzy. „Vypadá to tu dost divně.“

Vydaly se k recepci s velkou mramorovou deskou, od které je dělila vzdálenost bezmála celého fotbalového hřiště, a cestou je provázela hlasitá ozvěna jejich vlastních kroků. Veškeré zařízení působilo hodně draze a ze zběžného pohledu se zdálo, že je snímá minimálně pět bezpečnostních kamer.

„Dobrý den,“ pozdravila je recepční, která do honosného prostředí skvěle zapadala, a příjemně se na ně usmála. „Co pro vás mohu udělat?“

Fizzy se jako obvykle nenechala vyvést z míry a bez mrknutí oka se oběma lokty opřela o mramorovou desku. „Jdeme za panem Riverem Peñou.“

Recepční překvapeně zamrkala a s nervózním výrazem se zadívala do kalendáře. „Můžu se zeptat, jestli jste ohlášené?“ Jess začínalo docházet, že dost možná žádají o setkání se samotným šéfem.

„Ne,“ hlesla tiše právě ve chvíli, kdy se Fizzy přidala se svým sebevědomým „Ano.“

A Jessino přiznání mávnutím ruky odmítla. „Můžete mu říct, že za ním přišla Felicity Chenová se svou společnicí.“

Jess si odkašlala, aby skryla pobavený smích, a opatrná recepční ukázala na návštěvnickou knihu. „V pořádku, takže se prosím obě zapište. A taky budu potřebovat vaše doklady. Přišly jste kvůli prezentaci?“ zeptala se recepční a začala přepisovat údaje z jejich dokladů.

„Kvůli čemu?“ zamračila se Jess.

„Ptám se, jestli jste se přišly informovat o testu,“ zeptala se recepční.

„Přesně tak,“ přitakala Fizzy s bezelstným úsměvem a zapsala své jméno do návštěvnické knihy. „Pan Peña narazil v kavárně na dvě krásné dámy a doslova nás uprosil, abychom mu přišly plivnout do zkumavky.“

„No tak, Fizz.“ Jess už snad potisící napadlo, jestli bude až do konce života chodit za Fizzy jako koště a zametat nepořádek, který po sobě zanechá. Fizzyina společnost ji odjakživa nabíjela energií a současně srážela k zemi.

Recepční jim s úsměvem vrátila doklady a ukázala, aby se posadily. „Dám doktoru Peñovi vědět, že jste tady.“

Společně se usadily na koženou pohovku, podle Jess možná jako úplně první, kdo ji poctil dotykem svého pozadí. Nikde nebyla stopa po sebemenším smítku nebo prachu a nábytek zářil novotou, jako by se ho ještě nikdy nedotkla lidská ruka.

„Je to tu vážně divné,“ zašeptala Jess směrem k Fizzy. „Co když jsme se dostaly do luxusního doupěte gangu obchodníků s lidskými orgány?“ dodala, zatímco opatrně procházela hromadu vědeckých časopisů. „Tihle lidé vždycky líčí na pěkné holky.“

„Doktor Peña,“ řekla Fizzy a vytáhla poznámkový blok s propiskou, kterou s úsměvem náznakem olízla. „Takhle se bude rozhodně jmenovat můj další hrdina.“

„Jestli odsud odejdu s jednou ledvinou,“ nenechala se odbýt Jess, „vezmu si tvoji.“

Fizzy zaťukala propiskou na papír. „Jenom ještě nevím, jestli bude mít doktor Peña taky bratra. Možná Luise. Nebo Antonia…“

„Tohle všechno muselo stát spoustu peněz.“ Jess přejela rukou po měkké kůži. „Za kolik ledvin se dá podle tebe pořídit taková pohovka?“ Jess vytáhla telefon, napsala pár slov do vyhledavače a s otevřenou pusou chvíli zírala na zobrazené výsledky. „Google tvrdí, že aktuální cena jedné ledviny je 262 000 dolarů. Tak proč proboha vůbec pracuju? Klidně si vystačím s tou druhou.“

„Už toho nechej, protože působíš, jako bys v životě nevytáhla paty z domu.“

„A kdo tady vymýšlí fiktivní rodinu pro úplně neznámého chlapa! Po pravdě vůbec nechápu, co tu děláme.“

„Hledáme toho pravého,“ řekla Fizzy a šibalsky se na Jess usmála. „Nebo možná sháníme zajímavou inspiraci pro další knihu.“

„Přece mi nechceš tvrdit, že ti doktor Peña připadá jako romantický hrdina.“

„To nechci,“ připustila Fizz, „ale z toho, co jsem viděla, ho tipuju na vážně velký penis. Copak sis nevšimla těch jeho rukou? Kdyby mě chytil za hlavu, klidně by mě mohl nosit jako basketbalový balón.“

Někdo si odkašlal, a když zvedly hlavu, uviděly, že jen metr od nich stojí River Peña. „Vidím, že nemarníte čas.“

Jess měla pocit, jako by jí explodoval žaludek. „Do prdele,“ vyhrkla, než si stačila rukou zakrýt pusu.

„Slyšel jste, co jsem zrovna říkala?“ zeptala se Fizzy.

River pomalu, soustředěně vydechl. Určitě všechno slyšel. „A co přesně jsem měl slyšet?“ opáčil s nuceným úsměvem po dlouhé pauze.

Fizzy se zvedla a za ruku vytáhla z pohovky i Jess. „Vůbec nic,“ řekla a vysekla před Riverem drobné pukrle. „Předpokládám, že nás povedete.“

TŘETÍ KAPITOLA

SPOLEČNĚ SLEDOVALY Rivera dlouhou chodbou s řadou sterilně působících dveří, za kterými se v pravidelných odstupech pár metrů skrývaly po obou stranách kanceláře. Každé dveře měly vlastní jmenovku z nerezavějící oceli se jménem majitele: Lisa Addamsová. Sanjeev Jariwala. David Morris. River Peña. Tiffany Fujitaová. Brandon Butkis.

Jess zalétla pohledem k Fizzy, která si, jak se dalo čekat, posledního jména všimla taky. „Asi to bude pořádnej vlezdoprdelka,“ zašeptala pobaveně.

Za jedněmi otevřenými dveřmi Jess uviděla velké okno s výhledem na pobřežní část La Jolly. Zhruba kilometr od budovy se nad zpěněnou hladinou moře vesele proháněli racci a mohutné vlny s bílou čepičkou se divoce rozbíjely o pobřeží. Působivější pohled si nedokázala představit. Roční nájemné tu musí stát přinejmenším půldruhé ledviny, pomyslela si v duchu.

Bez jediného slova dorazili k výtahům. River zmáčkl dlouhým ukazovákem tlačítko se šipkou nahoru a s pohledem upřeným přímo před sebe bez hnutí čekal, až se otevřou dveře.

Ticho se neskutečně prodlužovalo, až to Jess nakonec nevydržela. „Jak dlouho tu vlastně pracujete?“

„Od založení firmy.“

To jsem se toho dozvěděla. „A kolik má firma zaměstnanců?“ zkusila to znovu.

„Zhruba deset.“

„Je vážně škoda, že nepracujete v marketingu,“ poznamenala Jess s úsměvem. „Plýtvat takovým šarmem je skoro zločin.“

River se na ni podíval a Jess naskočila z jeho chladného výrazu po celém těle husí kůže. „Naštěstí mám jiné schopnosti,“ opáčil a stále neuhýbal pohledem. Jess cítila, jak mrazení rychle mizí a postupně ji zalévá vlna příjemného tepla. Dveře výtahu se konečně otevřely. Jess ucítila Fizzyino ostré rýpnutí do žeber. Jako by jí říkala Je vážně sexy.

A možná vážně nebezpečný, odpověděla Jess v duchu.

Vzhledem k možnostem, které jim tahle dobrodružná výprava nabízela, byla Fizzy až netypicky tichá; možná na ni působila Riverova topornost. Každopádně to znamenalo, že celou cestu nahoru bylo ve výtahu ticho jako na pustých pláních někde uprostřed Sibiře. Když vystoupili, Jess si všimla, jak Fizzy vytahuje zápisník a v rychlosti si dělá další poznámky — nejspíš o vnitřním uspořádání budovy, o dvou upjatě působících vědcích, které minuly cestou k výtahu, nebo o Riverově klidné chůzi, jeho dokonalém držení těla a viditelně svalnatých stehnech.

Jess čím dál víc znepokojoval nepříjemný zvuk, který vydávaly její tenisky při kontaktu s linoleovou podlahou, a současně si uvědomovala, jak nedbale je pro tuhle příležitost oblečená. Fizzy byla jako obvykle v půvabné hedvábné blůze s puntíky a kalhotách s úzkými nohavicemi a River vypadal přesně, jak ho vídaly v kavárně, jako nenucený elegán z obálky lifestylového časopisu. Jak mohla ráno tušit, když si ve spěchu oblékala svou obnošenou mikinu s univerzitním logem, staré levisky a okopané vansky, že na ni čeká návštěva jedné z nejprestižnějších firem v biotechnologickém centru La Jolly.

Na konci chodby byly otevřené dveře do zasedací místnosti. River se u nich na chvíli zastavil a s mávnutím pustil Jess a Lizzy před sebe.

„Tady se posaďte a chvilku počkejte. Lisa tu bude co nevidět.“

Fizzy se podívala na Jess a pak zase zpátky na Rivera. „Kdo je Lisa?“

„Vedoucí oddělení pro styk s veřejností a taky naše hlavní vývojářka mobilní aplikace. Vysvětlí vám, jak náš produkt funguje a jak dáváme zákazníky dohromady.“

Jess začínalo připadat, že si River zbytečně hraje na pana tajemného. „Vy tu nezůstanete?“ zeptala se s tázavým pohledem.

River se zatvářil dotčeně, jako by naznačovala, že tu funguje coby obyčejný poslíček. „Ne,“ zakroutil hlavou a s lehkým úsměvem se otočil a odkráčel chodbou. Pitomec.

O pár minut později do místnosti vešla bruneta s pěkně opálenou pletí, dokonalým makeupem a pláží vypracovanou postavou neustále aktivních jižních Kaliforňanek, které vypadají stylově i v pytli na brambory.

„Zdravím!“ udělala pár kroků a podala Jess a Lizzy ruku. „Jmenuju se Lisa Addamsová, pracuju jako vedoucí oddělení pro styk s veřejností a jsem moc ráda, že vás tu můžu přivítat! Takto malou skupinku jsem ještě neprováděla a už se moc těším. Myslíte, že se do toho můžeme pustit?“

Fizzy nadšeně přikývla, zato Jess začínal přemáhat pocit, že se ocitla ve světě plném tajemství, která jí jako jediné zcela unikají. „Nevadilo by, kdybyste mi nejdřív ukázala toaletu?“ zeptala se s nesmělým úsměvem. „Asi jsem vypila moc kávy.“

Lisa jí úsměv vrátila a mávla rukou, jako by se cestou nedalo ztratit. Jess minula několik velkých dveří s cedulkami PŘÍPRAVNA VZORKŮ, DNA SEKVENCER, ANALÝZA 1, ANALÝZA 2, SERVER, za kterými vládl čilý laboratorní ruch, a za posledními narazila na výklenek s hledanou záchranou.

Dokonce i toalety působily futuristicky. Chvíli váhala, jestli má použít veřejný bidet se spoustou tlačítek, v kterých se nevyznala, ale tlačítko se symbolem teplé vody ji přesvědčilo, aby to riskla. Když si umývala ruce, pohledem do zrcadla zjistila, že se ráno zapomněla nalíčit a že vypadá ztrhaně, dokonce i v milostivě tlumeném světle toalet. Což ji moc nepotěšilo.

Cestou zpátky ji zaujaly otevřené dveře. Ve skutečně vědeckém prostředí se už řadu let nepohybovala a nostalgické vzpomínky ji přinutily zastavit a nakouknout do místnosti se štítkem PŘÍPRAVNA VZORKŮ, kde uviděla dlouhou řadu laboratorních stolů a spoustu přístrojů s klávesnicemi a zářícími digitálními barevnými displeji jako z nějakého vědeckofantastického filmu.

A pak uslyšela Riverův klidný hluboký hlas: „Máme tu ještě další lahvičku lyzačního pufru?“

„Pár jsme jich objednali,“ odpověděl další muž. „Myslím, že na tuhle sérii nám zásoba bude stačit.“

„V pořádku.“

„Slyšel jsem správně, že tu máme dva návštěvníky na prezentaci?“

„Slyšel,“ řekl River. „Dvě návštěvnice. A jedna je podle všeho spisovatelka se spoustou fanoušků na internetu.“

Následovala pauza, v jejímž průběhu podle Jess probíhala nějaká bezeslovná komunikace.

„Narazil jsem na ně v kavárně, a když nedaly pokoj, navrhl jsem, aby k nám zašly, s tím, že se o ně Lisa postará.“

Paráda.

„Rozumím,“ ozval se druhý hlas. „Jestli nám dají vzorky, projedu je databází referenčních sekvencí.“

„Po veřejné prezentaci nám možná budou vzorky chybět, takže se nám můžou hodit.“

„To je pravda.“

Jess se chtěla otočit a pokračovat dál do zasedací místnosti, ale zastavil ji Riverův smích. „Třeba jako důkaz, že každý si nakonec někoho najde.“

„To jsou tak ošklivé?“ zeptal se druhý muž.

„Ne, to bych neřekl.“ Jess se okamžitě rozhodla, že jeho poznámku bude brát jako kompliment. Bohužel jen do chvíle než dodal: „Spíš takový průměr.“

Jess si uraženě přitiskla dlaň na prsa a o krok ustoupila. „Přála jste si po setkání s Lisou taky prohlídku laboratoře?“ uslyšela hlas za svými zády.

Prudce se otočila a neznámý muž rychle zvedl ruce, jako by se bál, že dostane ránu. Byl vysoký a štíhlý a vypadal jako typický filmový herec v roli vědce, což znamená, že měl brýle a nutně potřeboval brzkou návštěvu holiče. Jess připadal jako něco mezi Jeffem Goldblumem a Benedictem Cumberbatchem.

A současně netušila, jestli jí skutečně nabízí prohlídku, nebo ji citlivě kárá, že poslouchá cizí hovor.

„Kdepak,“ zakroutila hlavou. „Nepřála a moc se omlouvám. Vracela jsem se z toalety a jen jsem nakoukla.“

Muž se usmál a natáhl k ní ruku. „Jsem David Morris.“

Jess mu rukou váhavě potřásla. „Já jsem Jessica.“

„Už jsme tu klienty nějakou chvíli neměli. Je moc příjemné vidět tu novou tvář,“ řekl David a rychle Jess změřil pohledem. „Jste tu kvůli testu DNADuo?“

Jess se musela držet, aby nechala ruce u těla, protože nejraději by je zkřížila na prsou, aby zakryla, že do téhle špičkové firmy zaměřené na hledání ideálních partnerů dorazila jako odrbaná studentka po opileckém večírku. „Ještě jsem se nerozhodla. Jsem tu se svou kamarádkou. Je to spisovatelka, a když od Amerikána — pardon doktora Peñi — ráno slyšela o vaší firmě, nedala jinak, než že ji musí vidět.“

David ji pobídl, aby ho následovala zpátky do zasedací místnosti. „Každopádně doufám, že vás s kamarádkou naše nabídka zaujme.“

Jess se přinutila do zdvořilého úsměvu. „O tom nepochybuju.“

David se zastavil na prahu zasedací místnosti. „Moc rád jsem vás poznal, Jessico. Kdybyste cokoli potřebovala, klidně se ozvěte.“

Jess vykouzlila další úsměv, kterým zakryla své vzrůstající rozpaky.

„To rozhodně udělám.“