A History of Wild Places

Copyright © Shea Ernshaw, 2021

Translation © Tereza Suchá, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub 978-80-7689-169-2

ISBN mobi 978-80-7689-170-8

Věnováno mé agentce Jess

Budeš-li se bát, nebezpečí si tě najde.

– George Bernard Shaw

LIŠKY A MUZEA

Úryvek z prvního dílu série o Eloise a Liščí oháňce

Do okna Eloisiny ložnice nakoukly zelené oči tajemné lišky.

Byla středa a slunce už dávno zapadlo za šumící jehličnany. Eloise už měla spát, ale místo toho stále přemýšlela o lesích a o přístřešku, který si postavila společně se svým malým bráškou u kmenu vzrostlé borovice, jestli je dost pevný, aby odolal zimním vichřicím.

Určitě se jí to jen zdálo – ty oči, které ji upřeně sledovaly přes sklo, vířící sníh, který ulpíval na její chlupaté, protáhlé tváři. Tady, hluboko v horách, byly lišky vzácností. Ale sny byly skoro stejně vzácné. Eloise už ve spánku žádné výjevy nevídala. Byly nereálné a milé. Svět žádné sny nepřipouštěl.

Dokonce i noční můry byly vzácností.

ČÁST PRVNÍ

STODOLA

Smrt má ve zvyku po sobě zanechávat zbytky, malé drobečky z minulosti, které se zachytí, usadí a poskvrní tak své okolí. Pramen měděných vlasů, vlasový váček vytržený z lebky a zachycený na pantech dveří nebo ve studené, sevřené dlani. Kapky krve a šupinky kůže neopatrně zanechané na dně umyvadla v koupelně, odkud měly být pečlivě odstraněny.

Také různé předměty dokáží zanechat stopu: náhrdelník přetržený u zavírací přezky a povalující se v červené jílovité hlíně, bota odkopnutá během zápasu a zaklíněná za zadní pneumatikou náklaďáku, kontaktní čočka, která vypadla člověku zoufale volajícímu o pomoc na tmavé, zapadlé parcele, kde ho nikdo neslyšel.

Dokážu z těchto věcí, z těchto artefaktů poznat, kde se daná osoba naposledy vyskytovala. Kam vedly její poslední kroky.

Jinak, než jak si to nejspíš představujete.

Minulost mnou proletí a já v záblescích vidím napjaté a někdy hrozivé výrazy ve tvářích těch, kteří jsou nezvěstní, kteří zmizeli a nikdy se nevrátili domů.

Vidím je v krátkém příběhu, který se mi promítne před očima jako ty staré černobílé filmy. Moje schopnost držet předmět a vidět podobu člověka, kterému kdysi patřil, není nic, co byste mi měli závidět. Ani pocit, když mnou otřásají a cloumají jejich poslední okamžiky, jako bych je sám prožíval. Jsem svědkem pochmurných, hrozivých konců lidských životů.

Něco takového – mám na mysli mé schopnosti – se nedá odmítnout nebo vrátit.

Sníh naráží na přední sklo auta, kde namrzá a vytváří tenkou a křehkou krustu podobnou jemné krajce. Topení vypovědělo službu už před třemi dny a ruce zastrčené do kapes kabátu mě zebou, když se snažím přes sklo zahlédnout neonem ozářený vchod benzinové pumpy s občerstvením u Timber Creeku zastrčené na okraji bezejmenného horského městečka. Přes poryvy větru se mi daří rozeznat pouze několik domů utopených mezi pokroucenými borovicemi a několik podniků, které už dávno ukončily svou činnost. V provozu zůstala pouze malá požární stanice, odtahová služba a benzinka. Před benzinkou trůní vyrovnaná hromada nařezaného dřeva na podpal s cedulí $5 ZA BALÍK, SAMOOBSLUHA. Drobným písmem je dopsáno: NEJLEPŠÍ CENA V OKOLÍ.

Tohle městečko je jen bezvýznamným smítkem, které z mapy lehce vymaže silnější vítr nebo nekontrolovatelný požár.

Otevřu dveře od auta. Rezavé panty v chladném vzduchu hlasitě zaúpí a já vystoupím do bezhvězdné noci. Mé boty zanechávají hluboké stopy v pěti centimetrech čerstvě napadaného sněhu, když přecházím přes parkoviště a mířím ke vchodu do benzinky. Ostrý zimní vzduch znecitliví mé uši a nos a promění můj dech v bílý mrznoucí obláček.

Jakmile otevřu dveře benzinky, zalije mě vlna teplého, nehybného vzduchu prosyceného pachem motorového oleje a připálených kukuřičných hotdogů. Až se mi z toho na moment zatočí hlava. Přelétnu očima po obchodě: prázdné police působí opuštěně, skoro až apokalypticky. Vše je pokryto vrstvou prachu. Osaměle ležící bílý chleba, čokoládové tyčinky a malé krabičky cereálií v cestovním balení vypadají skoro jako divadelní rekvizity z dob dávno minulých se zastaralými logy vyšisovanými od slunce. V zadní části obchodu stojí u zdi hučící chlaďák s vyrovnanými kartony mléka, lahvemi piva a energetickými nápoji.

Toto místo není prokleté, ani tu nestraší – alespoň ne tak, jak bývám zvyklý – jen se tu zastavil čas.

Žena s rozčepýřenými šedivými vlasy a ještě šedivější pokožkou trůní na stoličce za pultem pod blikajícími zářivkami, které musí zákonitě každému přivodit migrénu. Poklepává prsty na dřevěný pult, jako kdyby se snažila vyklepat z krabičky cigaretu. Vydám se napříč obchodem přímo k ní.

Nalevo od pokladny stojí silně zaprášený kávovar – chvíli jsem v pokušení natáhnout se pro jeden z vyskládaných papírových kelímků a naplnit ho odstátou vlažnou tekutinou čekající uvnitř, až přijde její chvíle. Nejspíš by však chutnala stejně, jako vypadá, tedy jako olejem umazané pneumatiky. Obrátím se tedy zpět k ženě, ruce v kapsách mám pevně stisknuté a cítím, jak se mi do konečků prstů vrací teplá krev.

Žena si mě nervózně prohlíží a její pohled prozrazuje netrpělivost i špetku podezření. Znám ten pohled: už od první chvíle mě zkrátka nemá ráda. Plnovous, který jsem si během posledního měsíce vypěstoval, mi tak úplně nesedí a vypadám s ním o deset let starší, jako potulný prašivý pes. I když se vysprchuju, pořád vypadám jako nekultivovaný divoch, jako někdo, komu byste rozhodně neměli důvěřovat.

Usměju se na ni a snažím se vypadat co nejvlídněji a neškodně, jako kdyby ji pohled na mé zuby mohl nějak uklidnit. Nestalo se tak. Její kyselý výraz se stal ještě zarputilejším.

„Brý večer,“ spustím, ale můj hlas zní drsně, skřípavě a neklidně – nedostatek spánku se dá jen těžko zamaskovat. Žena mlčí a nespouští ze mě oči, jako by čekala, kdy jí přikážu vydat z pokladny veškerou hotovost. „Neříká vám něco jméno Maggie St. Jamesová?“ zeptám se. Kdysi jsem velmi lehce dokázal získat důvěru lidí a přimět je, aby mi sdělili detaily, se kterými se nesvěřili ani policii, a vzpomínky, které si až do toho okamžiku nechávali jen sami pro sebe. O tuto schopnost už jsem dávno přišel, zmizela, jako když se voda vsákne po povodni do země.

Žena odfrkne, aby mi dala najevo nezájem. Její kůže je nasáklá cigaretovým kouřem, ze všech pórů prýští slaný, popelavý pach, který mi připomíná případ, na kterém jsem před třemi lety pracoval v Ohiu. Pátrali jsme po pohřešovaném dítěti, které se ukrývalo v opuštěném dvoupatrovém domě za starým parkovištěm zchátralých karavanů. Stěny tam páchly úplně stejně – směsí soli a kouře – jako kdyby ten pach někdo vetřel do tapety s narcisy a kapradím.

„Všichni tady v okolí slyšeli o Maggie St. Jamesové,“ odpoví žena chraplavým hlasem, nakrčí svůj malý nos a pohlédne na mě svýma od nikotinu zažloutlýma očima. „Jste od novin?“

Zavrtím hlavou.

„Polda?“

Znovu zavrtím hlavou.

Evidentně ji to nijak nezajímá. Polda nebo pisálek, vždyť je to jedno. „Nějaká ženská je nezvěstná a z tohohle místa se díky tomu stala pitomá atrakce, jak nějakej televizní film,“ pokračuje. „Všude helikoptéry, lesy byly plný pátracích psů a našli jen velký kulový. Prohrabávali se kontejnerama s odpadky, slídili lidem v garážích, vyptávali se, jako by všichni místní v něčem jeli, jako bychom o té zmizelé ženské něco věděli, ale nechtěli to říct.“ Zkříží ruce a odhalí kostnaté klouby a povolenou, vrásčitou kůži. Její paže připomínají hada, který se pomalu zbavuje nepotřebné vrchní vrstvy. „Místní lidi jsou upřímní, řeknou vám, co si myslí, i když se jich neptáte. Pak se tu objevili ti policajti, plížili se v noci po okolí se svýma baterkama a nahlíželi slušným lidem do oken. A lidi začali být paranoidní. Většina z nás zůstala zavřená doma a několik týdnů jsme vůbec nevycházeli. Policajti nás přesvědčili, že se tady kolem potlouká vrah, co loví lidi. Nikam to stejně nevedlo. Neobjevili vůbec nic. A to všechno kvůli nějaké ženské, kterou jsme ani neznali.“ Pokývá hlavou a stiskne rty, jako by chtěla zdůraznit svá tvrzení.

Místní možná neznali Maggie St. Jamesovou, když se tu objevila a pak najednou zmizela. Jinde ji však znali velmi dobře. Maggie St. Jamesová se proslavila před deseti lety, kdy napsala knihu pro děti s názvem Eloise a Liščí oháňka: Lišky a muzea. Následovaly čtyři další knihy a velká vlna odpůrců, kteří tvrdili, že jsou její knihy příliš temné, děsivé a zlověstné a nabádají děti, aby utekly z domova a potulovaly se po okolních lesích ve snaze najít takzvané podzemí – fiktivní místo, o kterém ve svých příbězích psala. Podzemí dokázalo proměnit obyčejné děti v nadpřirozené bytosti – v temná a ničemná stvoření. Jeden významný literární časopis k tomu uvedl: Pohled St. Jamesové na moderní pohádku je spíš noční můrou než snem. Příběhy, po kterých se vaše děti budou bát nejen tmy, ale i denního světla. Nepředčítala bych je sériovému vrahovi, natož svému dítěti.

Nedlouho po vydání její páté knihy se čtrnáctiletý chlapec, Markus Sorenson, vydal hluboko do aljašské divočiny hledat toto podzemí a zemřel na podchlazení. Jeho tělo bylo nalezeno o sedm dní později. Pamatuju si ten případ, protože mi tehdy zavolal detektiv z Anchorage a požádal mě, jestli bych nemohl přijet a pomoct s pátráním po tom chlapci. Následující den ho ale našli u vstupu do malé skalnaté jeskyně s kůží bělejší než okolní sníh. Zajímalo by mě, jestli v posledních okamžicích, kdy mu delirium z podchlazení přivodilo halucinace, věřil, že opravdu našel podzemí.

Po chlapcově smrti upadla Maggie St. Jamesová postupně v zapomnění. Vcelku pochopitelně. Podle Wikipedie měla vyjít ještě šestá kniha ze série Eloise a Liščí oháňka. Kniha, která už ale nebyla nikdy napsána, neboť její autorka, Maggie St. Jamesová, zmizela.

„Pamatujete si, kdy se tu zastavila?“ zeptám se ženy, jejíž bledě modré žíly se napínají pod voskovitou kůží na krku.

Zvedne obočí, jako kdybych se jí dotknul pouhým náznakem, že by si nepamatovala i po pěti letech něco takového. Vím, že se Maggie St. Jamesová zastavila u benzinky s občerstvením v Timber Creeku, neboť to bylo uvedeno v policejní zprávě i ve výpovědi nejmenované pokladní. „Na ni se nedá zapomenout,“ odpoví žena a zbytky jejích řídnoucích řas se zachvějí, sevřou se a znovu otevřou a v koutcích jí ulpí hrudky tmavé řasenky. „Vy i poldové máte štěstí, že já si pamatuju každého.“ Pohlédne k umazané výloze – za sklem vířivě poletuje sníh – jako by tam ta vzpomínka stále byla, na dosah ruky. „Nabrala benzín, koupila si balíček jahodových žvýkaček, rozbalila je a začala žvýkat, ještě než je zaplatila. A potom se mě zeptala na červenou stodolu. Jestli prý nevím, kde by tady v okolí nějakou našla. Samozřejmě že jsem jí řekla o té staré stavbě v Ketteringu, jen pár mil odsud. Řekla jsem jí, že je napůl zbořená, že tam děcka chodí pít a že ji posledních dvacet let nikdo pořádně nevyužíval. Ptala jsem se jí, k čemu takový místo potřebuje, ale nic mi neřekla. Odešla a ani nepoděkovala. Sedla do auta a odjela. Druhý den ráno našli její auto opuštěný.“ Popotáhne a znovu se obrátí k výloze. Čekám, že pronese něco o nevychovanosti lidí z města, ale nakonec si to nechá pro sebe. Co kdybych i já patřil mezi měšťáky. Není tomu tak. A co vím, tak ani Maggie St. Jamesová nebyla městský typ.

Odkašlu si a doufám, že kdyby se mi podařilo položit správnou otázku, mohl bych z ní dostat to, co je skryto pod povrchem jejích vzpomínek. „Slyšela jste někoho o ní od té doby mluvit?“ zeptám se a opatrně přešlapuju kolem toho, na co jsem se ve skutečnosti chtěl zeptat. „Někoho, kdo by ji viděl, nebo kdo by si na něco vzpomněl?“

„Myslíte jako, jestli si někdo vzpomněl, že ji zabil?“ Spustí ruce a v jednom koutku úst jí podivně zaškube.

Nemyslím si, že by se tu v okolí potuloval sériový vrah – to už by se objevily zprávy o dalších zmizeních – spíš mě napadlo, že si třeba někdo nechává tajemství pro sebe, žije sám nahoře v lesích a možná nikdy před tím nevraždil jen proto, že se mu nenaskytla ta správná příležitost. Dokud Maggie nepřijela do města. Nebo někdo, kdo si vyrazil na lov vysoké a zajíců a zbloudilá střela si našla ženu s nakrátko střiženými blonďatými vlasy. Ženu, jejíž tělo muselo být uklizeno, spáleno nebo zahrabáno. Nehody dokáží udělat z lidí hrobníky.

„Netvrdím, že někteří místní nemají o kolečko míň, nebo jim mezi ušima nevlají pavučiny, nikdo z nich ale není vrah.“ Žena zavrtí hlavou. „Určitě by nevydrželi mlčet. Kdyby někdo z nich tu holku zabil, nenechal by si to pro sebe. A brzo by o tom vědělo celý město. Tady se žádný tajemství moc dlouho neudrží.“

Odvrátím se od ní a znovu sklouznu pohledem ke kávovaru a hromádce papírových kelímků. Mám to risknout? Ale žena se znovu dává do řeči, jedno obočí zdvižené jako párátko, člověk by si myslel, že se mi chystá prozradit nějaké tajemství. „Co když chtěla zmizet, začít novej život, to přece není žádnej zločin.“ Stočí pohled ke krabičce cigaret odložené vedle pokladny a k vínovému zapalovači. Potřebuje si zapálit.

Přikývnu, protože má možná s Maggie pravdu. Lidé občas mizí, ne proto, že by je někdo unesl nebo zabil, ale protože chtějí zmizet. Maggie měla důvod utéct od svého života, vyklouznout do prázdnoty nekonečných dálnic, městeček a míst, kde vás nikdo hledat nebude.

Co když se honím za ženou, která ani nechce, aby ji někdo našel.

Žena za pokladnou se konečně natáhne pro krabičku cigaret a posune ji na samý okraj pultu. „Možná by bylo nejlepší nechat ji být, ať je klidně nezvěstná, jestli si to sama přeje.“

Na malou chvíli se na sebe upřeně zadíváme, jako kdybychom dosáhli vzájemné shody, jako bychom si vybavili ten pocit svírání v krku, který jsme alespoň jednou v životě zažili: touhu zmizet.

Její výraz se ale najednou změní. Kůže kolem úst se jí svraští jako uschlá meruňka a v očích se jí usadí nedůvěra, jako by se najednou měla na pozoru před tím, kdo jsem – kdo doopravdy jsem – a proč jsem se tu po všech těch letech najednou objevil i se svými otázkami. „Jste soukromé očko?“ zeptá se a z krabičky vyklepe jednu cigaretu.

„Ne.“ Poškrábu se ve vousech na čelisti. Uvnitř malého obchůdku začíná být docela horko a vlhko, cítím se jako zavřený v krabici.

„Proč jste tedy ujel takovou dálku uprostřed zimy a vyptáváte se na tu ženu? Jste její přítel nebo tak něco?“

Zavrtím hlavou a v hlavě mi začne hučet – mně dobře známá bolest snažící se vtáhnout mě do minulosti. Cítím, že je Maggie někde nablízku.

Žena si nesjpíš povšimla neklidu v mých očích, sevře rty do tenké přísné linky a já rychle ustoupím od pultu, než se mě stihne zeptat, co se děje. „Děkuji za váš čas,“ řeknu a kývnu hlavou. Klesne jí brada, pusu má dokořán jako chřtán divokého zvířete čekajícího na krmení a sleduje, jak se dávám na ústup k předním dveřím a prchám ven do noci.

Náhlý závan studeného vzduchu mi poskytne zvláštní úlevu. Sníh a vítr na mé přehřáté pokožce.

Ve spáncích mi stále buší kvůli nedostatku kávy a spánku – ale také kvůli narůstajícímu pocitu jistoty, že už se blížím. Na této benzinové pumpě viděli Maggie St. Jamesovou naposledy před jejím zmizením.

Nasoukám se nazpět do auta a přitisknu si ruku na spánek.

Hodila by se mi hrst aspirinu, měkká postel, která není cítit motelovým prostředkem na praní, hřejivý pocit čehokoli známého. Toužím po věcech, které si už nedokážu obstarat. Třeba svůj starý život. Přesně o to tady jde: je to potřeba něčeho, co jsem ztratil už před lety. Život, který byl hezký a poklidný a prostý drtivé bolesti, která teď ve mně přežívá.

Pneumatiky se protočí na ledu, stěrače skáčou ze strany na stranu a já vyjedu z parkoviště u benzinky zpět na silnici. Ve zpětném zrcátku vidím ženu, jak mě sleduje přes výlohu malého obchůdku, a její tvář má pod roztřeseným světlem zvláštní, neonově modrý nádech.

Přemýšlím: viděla Maggie St. Jamesová tu stejnou tvář, když odtud před pěti lety ve spěchu odjížděla? Přeběhl jí také mráz po zádech?

Věděla, že už brzy zmizí?

***

Světla proráží tmu jen pár metrů před autem, ozařují zledovatělý chodník podobající se černé, tmavé řece a vrhají žlutobílé pruhy mezi sněhem obtěžkané stromy, které se prohýbají a ze kterých kape jako z mokrých paží.

Jedu hodinu po stejné silnici, po které jela i Maggie St. Jamesová, a cestou potkám jen jedno auto jedoucí v protisměru a pár rozptýlených, malých, mechem porostlých domů.

Konečně se mezi vysokými borovicemi a nahrnutým sněhem objeví červená stodola.

Tedy spíš to, co z ní zbylo.

Ta žena na benzince měla pravdu, celá levá strana je zbořená, hromada rozštípaného dřeva a starých hřebíků je teď ukrytá pod závějí sněhu. Kovová větrná korouhev stále trůní na nejvyšším místě, dříve pohyblivé části jsou teď znehybnělé rzí a chladem. Je to ta samá stodola, jakou jsem viděl na policejních fotkách, které mi ukázali Maggiini rodiče. Na těch fotkách ale stál v popředí světle zelený, čtyřdveřový novější model volva – Maggiino auto. Zaparkovala tady vedle silnice, vystoupila z auta, vzala si kabelku a mobilní telefon a zmizela.

Zpomalím, zajedu s autem na krajnici a zastavím na stejném místě, kde zastavila ona.

Maggie tu byla uprostřed léta, kdy byly listy na stromech sytě zelené, nad hlavou ostré, oslepující slunce, které muselo značně vyhřát vnitřek auta. Možná měla stažená okénka a cítila sladkou vůni medvědice a divokých květin rostoucích v příkopu u silnice. Možná na chvíli zavřela oči, zatímco seděla v autě a zvažovala všechny možnosti. Možná si zpětně přehrávala všechny okolnosti, které ji přivedly až sem: záblesky minulosti, úlomky jejího života, které vytanou na mysli jen v okamžicích jako tento.

V duchu si skládala příběh, stejně jako pohádky, které psala, ale tento příběh byl o ní a zatím neměl konec. Nebo jen ona dokázala ten konec předpovědět.

Horská silnička se přede mnou prudce stáčí doleva a mezi borovicemi se krčí malý osamocený domek – jediný v okruhu několika mil. Rozsvícené světlo na terase ozařuje šedé vstupní dveře. Žijí tady manželé Alexanderovi. Bydlí v přikrčeném jednopodlažním domku už čtyřicet tři let, tedy většinu svého života, a byli tam i ve chvíli, kdy se našlo Maggiino auto. Policie věnovala výslechu Alexanderových spoustu času. Ze zprávy je zřejmé, že policie podezírala pana Alexandera, dokonce rozkopali část jejich pozemku za domem ve snaze najít nějaké ostatky: stehenní kost, náušnici, cokoli, co by podpořilo teorii, že Maggie našla svůj osud v domě Alexanderových. Jeden z detektivů přišel s myšlenkou, že se Maggie porouchalo auto – ačkoli bez zaváhání nastartovalo, když si pro něj přijela odtahovka – a ona se vydala k domu Alexanderových s žádostí o azyl a o pomoc. Pan Alexander ji možná místo toho odvlekl do své garáže, ubil ji k smrti a někde venku ji zahrabal. Našli u něj v garáži kladivo potřísněné krví, která ale byla později identifikována jako krev nějakého hlodavce. Použil kladivo, aby ukončil trápení myši lapené do pasti. To ale policii neodradilo a nadále vedli pana Alexandera jako hlavního – a jediného – podezřelého.

V případu St. Jamesové byl velký nedostatek stop nebo vodítek a místní policie brzy zjistila, že opakované prohledávání tohoto úseku silnice nenese žádné výsledky. Tak se z případů stávají odložené. Stagnovali, ztráceli dynamiku. Neměli tělo, krev ani známky zápasu. Maggie St. Jamesová zkrátka mohla zmizet dobrovolně – jak naznačovala ta žena na benzince. Žádný trestný čin se nekoná.

Natáhnu se pro batoh na sedadle spolujezdce a vytáhnu malý stříbrný přívěsek. V uších mi začíná hučet. Přívěsek má tvar malé knihy s tenkými kovovými stránkami a rovným hřbetem a není o nic větší než nehet na malíčku.

Když mi ho Maggiini rodiče dávali, vysvětlili mi, že byl zavěšený na řetízku, který Maggie nikdy nesundávala. Na řetízku bylo celkem pět přívěsků – pět malých, stříbrných knih – jedna za každou knihu ze série o Liščí oháňce. Každá měla na přední straně vyryté číslo.

V ruce držím číslo tři.

Přívěsek našla policie pár metrů od kufru Maggiina auta. Byl to jediný náznak možného zápasu. Někdo mohl vytáhnout kopající a škrábající Maggie z auta a během rvačky jí mohl být přívěsek stržen z řetízku a zapadl pak do štěrku vedle silnice. Nenašla se ale žádná vlasová vlákna, ulomené nehty, nic, co by tuto teorii podpořilo.

Zavřu oči a v ruce stisknu přívěsek. Cítím jeho ostré hroty i jeho malou hmotnost – představuji si ho zavěšený na konci stříbrného řetízku, přitisklý na Maggiinu teplou kůži, sevřený mezi čtyřmi stejnými přívěsky. Vzduch kolem mě pulzuje, uši mám zalehlé, hrdlo se mi svírá a představuji si, jak sedím v Maggiině zeleném volvu, přesně tak, jak v něm seděla ona, a líný letní vánek proudí oknem dovnitř. Z rádia se ozývá stará country písnička, Waylon Jennings právě zpívá: „Je to žena s dobrým srdcem, která se zamilovala do veselého chlápka. Miluje ho i přes jeho nálady, kterým nerozumí.“ Hudba se chraplavě line z reproduktorů a ven z oken – jako vzpomínka vytržená z hlubin mé mysli. S tím rozdílem, že tato vzpomínka mi nepatří. Je to sled obrazů, zkreslený a poničený malými dírkami jako starý film protažený prskajícím projektorem.

Otevřu dveře a vystoupím ven do sněhu.

I když mě okamžitě sevře studená zimní náruč, cítím dotek teplého odpoledního slunce na své kůži a horký chodník vinoucí se pod mými botami. Cítím, co cítila Maggie.

Od doby, kdy tu stála, už uběhlo pět let, ale vzpomínka se v mé mysli přehrává neustále dokola, jako bych stál vedle ní v to poklidné odpoledne. Všichni po sobě zanecháváme nějaké stopy – ať jsme živí či mrtví – vibrace, které po nás zůstanou na všech místech, kterými jsme prošli. Když je dokážete vidět, můžete takové stopy najít a následovat je.

Stejně jako všechno ostatní i ony časem blednou, ztrácí jasné obrysy, až je nakonec překryjí nové vzpomínky a noví lidé, kteří tudy prošli.

Sevřu pěst, klouby mám ze zimy vysušené a popraskané a z malého přívěsku se snažím vytáhnout vzpomínky na Maggie. Ona mě sem přivedla. Prach a chvějící se řasy pod poledním sluncem. Vzpomínky mnou otřásají a já popojdu o kus dál po cestě až na místo, kde stála. Na nedaleké borovici švitoří ptáček, poskakuje z větve na větev a zpět do hnízda. Když ale otevřu oči, pták zmizí – stromy jsou pokryté sněhem. Žádná hnízda. Žádné hnízdící sojky a pěnkavy. Všichni odletěli přečkat zimní měsíce dolů na jih.

Ohlédnu se zpět k silnici – mé auto stojí zaparkované ve sněhu vedle krajnice. Nejsou tu žádná další auta, žádné náklaďáky vezoucí dřevo z lesů. V létě tu byl určitě větší provoz. Rodina jedoucí do hor na víkendové kempování u jednoho ze vzdálených jezer, místní jedoucí do města doplnit zásoby paliva a piva.

A přesto si nikdo nevšiml ženy, která vyklouzla ze svého auta. Nikdo nic neviděl. A jestli někdo něco viděl, nechal si to pro sebe. Ticho pojme tisíce nevyřčených příběhů.

Světlo na verandě u Alexanderových mrká na pozadí bílého sněhu, který se nakupil na zábradlí a na schodech. Dům vypadá, jako by se bořil do země a ze všech sil se snažil odolat. Slyším Maggiin dech, tlukot jejího srdce pod žebry – nepanikařila, nebyla ani vyděšená. Její auto se neporouchalo, jak předpokládala policejní zpráva. Zastavila na kraji silnice a protáhla si ruce nad hlavou. Zastavila jen proto, aby uvolnila klouby ztuhlé po dlouhé cestě. Zamrkala do slunce, zhluboka se nadechla a zvedla tvář k obloze.

Chtěla být právě tady, její příjezd měl své opodstatnění. Neobrátila se směrem k domu Alexanderových. Možná se na něj na chvíli zadívala, prohlédla si ho tak jako já, potom ale obrátila svou pozornost ke stodole. Došla až na kraj cesty a upřeně budovu pozorovala.

Ale ani stodola nebyla cílem její cesty, bylo to jen vodítko. Byla na správné cestě. Byla blízko.

Jdu po jejích stopách a nechávám vzpomínky, aby mne odtáhly zpět k jejímu autu, kde otevřela kufr a kovové panty zaskřípěly, když se naklonila, aby nahlédla dovnitř. Vytáhla z kufru batoh a nacpala do něj dvě lahve s vodou, mikinu s kapucí a pár čistých ponožek. V přední kapse měla balíček jahodových žvýkaček, které si koupila v obchodě, a mobilní telefon.

Kolem krku jí visel stříbrný řetízek – cinkalo na něm pět přívěsků.

Hodila si batoh na záda, zamkla auto a klíče si vzala s sebou. Měla v plánu se vrátit. Neutíkala pryč, ne nadobro. Věřila, že se ke svému autu vrátí.

Sleduji, jak její paobraz vyráží ke kraji silnice, a když si rukou prohrábne vlasy… o něco zachytí. Popruhy batohu možná zachytily stříbrný přívěsek, možná o něj zavadila prsty, on se teď utrhl a padá do štěrku u jejích nohou. Nevšimla si toho, neslyšela ho spadnout a kráčela dál.

Žádná tahanice, žádná rvačka s agresorem, nic z toho pád přívěsku nezpůsobilo. Uvolnil se sám od sebe.

Pozoruji její paobraz, jak jde po náspu směrem ke stodole. Kráčí sebejistým a bezstarostným tempem.

Měla zásoby pouze na jednodenní výlet. Neměla s sebou spacák, stan, instantní jídlo, které by si ohřála nad kempingovým vařičem. Neměla v úmyslu zmizet. Anebo předpokládala, že dostane přístřeší i jídlo v místě, kam měla namířeno.

Předpokládala něco jiného, než co ji ve skutečnosti potkalo.

***

Zhruba před měsícem jsem seděl na parkovišti pro kamiony na severní hranici Montany a zvažoval jsem, že překročím hranice do Kanady, abych zjistil, jak daleko na sever až zvládnu dojet. Kde skončí cesta a vystřídá ji trvale zmrzlá půda a záplava stálezelených lesů. Když vtom mi zazvonil telefon.

Otravné švitořivé cink, cink, ciiink.

Jen zřídkakdy jsem zvedal telefon – zřídkakdy zvonil. Baterie byla téměř neustále skoro vybitá a já jsem ji nabíjel jen natolik, aby neumřela úplně, pro případ nouze. Kdybych třeba píchnul, nebo kdybych chtěl někomu zavolat – což jsem nikdy nechtěl.

Když jsem ho zvedl z palubní desky, uviděl jsem na displeji svítit jméno: Ben Takayama, můj spolubydlící z vysoké školy. Kluk, se kterým jsem jednou vypil celou láhev archivního bourbonu a pak jsem celou noc řídil až do Rena, abychom mohli spát na korbě jeho roztomilé toyoty, potit se v poledním slunci, zatímco alkohol vyprchával z pórů naší kůže, a nakonec zvracet v keřích lemujících temné, neony osvícené kasino. Nikdo si nás nevšiml. Dokonce ani ochranka. Zažili jsme s Benem nespočet praštěných, hloupých dobrodružství, z nichž většina skončila špatně – našimi ukradenými peněženkami, důstojností obrácenou tváří k zemi v příkopu u cesty nebo rozříznutou kůží a spoustou podlitin. Byl rozhodně jedním z mála lidí, které stále považuji za své přátele. Byl nejspíš také jediným člověkem, kterému jsem byl ochoten zvednout telefon ve chvíli, kdy jsem toužil po domácí stravě a něčem známém. Ať už by to bylo cokoli. Třeba telefonát od Bena.

„Travisi?“ ozvalo se na druhém konci, když jsem zvedl telefon, ale já jsem tam jen beze slova seděl. Jak je to dlouho, co jsem naposledy mluvil s někým ze starých časů? Jak dlouho už jsem na cestách, jak dlouho už jezdím napříč všemi státy, nejprve na sever a pak zas na východ? Dva měsíce? Tři?

Odkašlal jsem si. „Nazdar.“

„Nikdo o tobě už nějakou dobu nemá žádné zprávy.“ Jeho hlas zněl zvláštně, znepokojeně, což u něj bylo neobvyklé. Nelíbilo se mi, jak jsem se kvůli tomu cítil. Jako by se snažil nahlédnout pod stín, za kterým jsem se schovával. Vydechl, jako by si uvědomoval, že nestojím o jeho soucit. Chtěl jsem zpět ty časy, než šlo všechno do háje. Levné pivo a páteční večery v našem pokoji na kolejích, škaredé rozchody a neúspěšné kurzy ekonomie. Stýskalo se mi po těch časech stejně, jako většina lidí vzpomíná na svá vysokoškolská studia, i když v tu dobu si neuvědomujete, že prožíváte období, o kterém budete jednou vyprávět historky. Jsou to roky, kdy jste tak na mizině, že musíte krást toaletní papír na záchodcích zaplivané hospody dva bloky od kampusu, kde mají každý týden speciální happy hours: pivo a kus koláče za čtyři dolary.

Stýská se vám po těch časech, i když vrátit zpět byste to už nechtěli.

V té době jsem často pil, abych oslabil účinky svých schopností. Když jsem byl opilý nebo měl kocovinu, mohl jsem se dotýkat věcí, aniž bych cokoli cítil. Žádné záblesky z minulosti. Žádné vzpomínky. Když jsem měl mysl otupenou chlastem, necítil jsem skoro nic. Takhle jsem prošel celou vejškou. Pořád občas piju, abych unikl před věcmi, které nechci vidět – které si nechci pamatovat.

„Líbí se mi, jak si hraješ na Jacka Kerouaka a vykašlal ses na všechny společenské normy,“ spustil, „žiješ na cestě jako nějakej divoch. Bylo by ale fajn, kdyby ses alespoň občas ozval.“

Na palubní desce se povalovala napůl snězená hromádka hranolků, která začínala prosakovat tenkým kartonovým táckem. Měl jsem hlad, ale nedokázal jsem přemluvit svůj žaludek, aby mi je dovolil dojíst.

„Řekni mi, kde jsi. Třeba bych si mohl udělat prodloužený víkend a přijet za tebou.“ Zněl upřímně, hlas se mu trochu zachvěl. Možná toužil utéct od všednosti svého dokonalého, sterilního života. Dvě děti, pes plemene corgi, který se jmenuje Scotch, a žena, která peče sladké sušenky ve tvaru stromů a srdíček každej pitomej čtvrtek. Každej zasranej čtvrtek, jak mi jednou řekl. Zároveň to miloval i nenáviděl. Toužil po špinavých hotelových pokojích a mizerným jídle v motorestu a zakouřených barech a zakouřených holkách, které se všechny jmenují stejně. A všechny si myslí, že jste lepší chlap, než jakým ve skutečnosti doopravdy jste.

Ben chtěl to, co jsem já měl.

Jenže Benův průměrný život měl něco, co ten můj postrádal – domov. Přístav. Místo, kam jste se vraceli po dlouhém dnu, které vás vtáhlo dovnitř a drželo vás tam, v bezpečí, chráněného před vším, co číhalo za dveřmi. Místo toho jsem měl staré auto, které sípalo a dusilo se, kdykoli jsem ho nastartoval, a čtvrt nádrže benzínu. Nic víc.

Já jsem si bezpečný, obyčejný život nezasloužil. Takové věci jsou dopřány pouze dobrým, slušným lidem. Já jsem nebyl ani dobrý, ani slušný.

Označil bych se spíš za destruktivního, s tendencí promarnit všechny šance a okamžiky, které už nejdou vzít zpět.

„Nechceš sem přijet,“ řekl jsem do telefonu. „Věř mi. Jack Kerouac by neseděl na parkovišti pro náklaďáky, nejedl by den staré hranolky a nepřemýšlel, jak daleko do Kanady by dokázal dojet, než by mu došly peníze.“ Zněl jsem mrzutě, až depresivně a vůbec se mi to nezamlouvalo.

„Máš pravdu, Kerouac by svůj oběd popíjel,“ odpověděl Ben. „V tom je nejspíš tvůj problém.“

„Možná,“ usmál jsem se.

V telefonu se rozhostilo ticho a já jsem slyšel Benův dech. Nevolal, jen aby mě zkontroloval, aby se ujistil, že jsem stále naživu. Jeho telefonát měl jiný důvod. „Mám něco, co by tě mohlo zajímat.“

Polkl jsem a obrátil pohled k motorestu na vzdáleném konci parkoviště. Dva muži právě procházeli dvojitými skleněnými dveřmi a já jsem uvnitř zahlédl dlouhý barový pult s kovovými stoličkami táhnoucí se po celé délce restaurace a několik boxů pod okny se smutným, olivově zeleným čalouněním. Většina stoliček i boxů byla obsazená. Toto místo bylo jasně osvícené a podávalo kávu celou noc, aby řidiči neusnuli, ať už je čekala jakkoli dlouhá cesta.

„O co jde?“ zeptal jsem se Bena.

„Kšeft.“

„Už to nedělám.“

Vydechl přímo do sluchátka. „Vím, ale tohle by ti mohlo pomoct. Měl bys něco, na co by ses mohl zaměřit.“ Takže si ve skutečnosti nemyslel, že život ve stylu Jacka Kerouaka je pro mě to nejlepší. Snažil se mě nalákat zpět do mého dřívějšího života. Ben teď pracoval jako detektiv. Po osmi letech na pozici řadového policisty ho konečně povýšili, ale teď tráví většinu času za stolem. Nenávidí sedavé zaměstnání. Zasraná, pomalá smrt, jak to sám jednou pojmenoval. Během let mi občas přihrál nějaký případ, odkazoval na mě rodiny, když už ztrácely poslední zbytky naděje. Vím přesně, jak bude tento hovor pokračovat. Pokusí se mě přesvědčit, abych vzal ještě jeden případ. Ještě jedna pohřešovaná osoba. Nejspíš si myslel, že by mě to mohlo vrátit zpět.

„Nemůžu,“ odpověděl jsem. Jestli jsem se snažil před něčím utéct, tak to byla moje práce.

Znovu se zhluboka nadechl a nejspíš se snažil přijít na ta správná slova, která by mě mohla přesvědčit. „Udělej to pro mě jako laskavost,“ dodal. Takže se rozhodl pro pocit viny, laskavost pro starého kamaráda. Jenom kretén by něco takového odmítl.

„Laskavost?“ zeptal jsem se opatrně.

„Jsou to přátelé mojí rodiny. Znám je celý život. Jejich dcera se pohřešuje.“

Srdce mi začalo zrychleně bít. Pohřešovaná dcera. Dvě slova, která jsem za ty roky slyšel mnohokrát. Dcery mizely nejčastěji. Je to taky druh zmizení, ze kterého jsem se i teď začal potit. Lítost a smutek a hrůza stahující žaludek mě začaly svazovat a dusit vlnou vzpomínek, na které jsem se tak usilovně snažil zapomenout.

„Možná jsi o ní slyšel,“ pokračoval. „Jmenuje se Maggie St. Jamesová. Je spisovatelka. Zmizela před pěti lety, policie ukončila pátrání a rodina je zoufalá.“

Zoufalá rodina. Další běžná fráze. To jsou ty chvíle, kdy se mě snaží vyhledat, nebo kdy někdo navrhne, aby zavolali Travisi Wrenovi. Možná vám dokáže pomoct. Jsem taková poslední instance.

„Pět let je docela dlouhá doba,“ namítnu, ačkoli vím, že to tak není. Jednou jsem našel dítě, které bylo uneseno před sedmnácti lety. To mu bylo jen šest měsíců. Našel jsem ho, živého. Žil s rodinou na Rhode Islandu. Ne tedy se svou skutečnou rodinou, nýbrž s rodinou, která ho unesla. Tak moc toužili po dítěti, že jedno zkrátka ukradli přímo z kočárku na parkovišti u obchodního domu Kroger, zatímco jeho biologická matka nakládala tašky s nákupem a krmivem pro psa do kufru své stříbrné hondy.

„Ne pro tebe,“ řekl Ben. Znal většinu mých případů. Nejspíš ale také věděl, že se snažím najít výmluvu, nějaký důvod ospravedlňující mé odmítnutí. „Potřebují tvou pomoc,“ pokračoval. „Udělej to pro mě, Travisi. Nežádal bych tě, kdybych tu rodinu neznal. Žijí ve stejné čtvrti jako moji rodiče. Vzpomínáš si na Aster Hights, na konci ulice byl starý hřbitov – Rotting Hill Cemetery?“

Ve skutečnosti se ten hřbitov jmenuje Rooster Hill Cemetery, ale my jsme mu vždycky říkali Rotting Hill. Je to hřbitov, kde je pohřbená má sestra, kterou jsme do země uložili příliš brzy s jejíma velkýma modrýma očima doširoka roztaženýma pod zavřenými víčky, jako kdyby hledala. Hledala. Čekala na mě.

Nejsem si jistý, jestli si Ben pamatoval, že tam byla pohřbená Ruth, ale když jsem ho slyšel, jak zmiňuje ten hřbitov, začaly mi v hlavě vířit vzpomínky, bolestivé, s obroušenými hranami. Cítil jsem se, jako by mě vzal někdo po hlavě kladivem.

Kdyby to neudělal, kdyby nezmínil Rotting Hill, možná bych ho nakonec i odmítl. Místo toho jsem jen seděl a pozoroval oblohu, jak mění barvu v blátivě šedou a na přední sklo začínají dopadat první obrovské kapky deště.

„Alespoň si zajdi promluvit s jejími rodiči, než to odmítneš,“ naléhal Ben. „Poslechni si podrobnosti toho případu. Opravdu si myslím, že by tě to mohlo zajímat.“

Vydechl jsem do sluchátka a zahleděl se ven na parkoviště náklaďáků a tmavou řadu stromů v pozadí. Na takovém místě by se dalo dobře ukrýt tělo. Schovat vše, na co chcete zapomenout. Znám taková místa, nacházel jsem pohřešované osoby právě v takových pásech stromů. Byli napůl zakopaní, s jehličím zapleteným do rozcuchaných vlasů a vlhkým listím přitisknutým na oči. Pod nehty měli zaschlou krev.

„Tak dobrá,“ řeknu.

***

Stojím na kraji horské silnice a dívám se na rozpadající se červenou stodolu. Z mléčně bílého nebe se líně snášejí jemné vločky a vše se noří do ticha jak v černobílém filmu.

Sevřu v dlani stříbrný přívěsek ve tvaru knihy a pokusím se z něj vymačkat vzpomínky jako šťávu z přezrálého citronu. Poté, co zamkla své auto, vydala se Maggie St. Jamesová dolů ze stráně směrem ke staré stodole. Její nakrátko střižené blonďaté vlasy voněly čerstvě natrhanými kytkami, šeříkem a vanilkou. Byla hodně hubená, ne nezdravě, spíš byla ten typ ženy, která se příliš nehodí na dlouhé pochody v divočině. Byla spíš kavárenský typ s bezlepkovým croissantem, poklidně se procházející po městském parku.

Na internetu kolovalo několik článků, ve kterých se spekulovalo, že Maggiino zmizení mělo pouze zvýšit publicitu před vydáním poslední knihy ze série o Liščí oháňce. Když sleduji její paobraz, jak se vzdaluje od auta a bezstarostně se rozhlíží po okolí, přemýšlím, jestli na tom nemůže být něco pravdy. Možná napodobovala chování dětí, které četly její knihu a pak utekly – chtěla zmizet.

Nejspíš je to i důvod, proč její zmizení nikdo nebral moc vážně, dokonce ani policie.

Je ale pravděpodobné, že by se ještě po pěti letech schovávala a čekala na ten pravý okamžik, aby se znovu objevila? Baf a Maggie St. Jamesová se záhadně vynoří z lesů, připravená odhalit šestou a poslední knihu ze své série, vše zorganizované jejím chytrým propagátorem. Nebo se jí stalo něco jiného?

Maggie bylo dvacet šest, když zmizela. Teď by jí bylo třicet dva, pokud je stále naživu. Další pohřešovaná žena.

Slova formují a rozptylují myšlenky: další pohřešovaná žena. Jako spousta jiných. Jako ta, kvůli které nemůžu v noci spát, ta, kterou nedokážu setřást – víčka nehybná, zorničky černé a ledové a odmítající zamrkat.

Přistoupím o krok blíž k příkrému okraji silnice, vítr skučí mezi stromy, bičuje zledovatělý povrch vozovky a připomíná mi, že stojím na kraji zimního lesa. Paobraz Maggie se střídavě objevuje a mizí, postupně bledne, ale potom ji uvidím – její paobraz – prudce zahnout okolo stodoly a pokračovat po skryté stezce hlouběji mezi stromy. Po stezce tak úzké a rozježděné, že byste ji lehce přehlédli, pokud byste ji cíleně nehledali. Pokud byste už předem nevěděli, že tam je. Maggie St. Jamesová se však vydává po této pěšině s nějakým cílem.

Věděla, kam jde.

Vrátím se k autu a nasoukám se dovnitř, kde ze mě tající sníh kape na gumový kobereček.

Nepůjdu za ní pěšky, ne tady v tom hlubokém sněhu.

Auto škytne, než naskočí motor, zařadím a sjedu z krajnice na sněhem zavátou příjezdovou cestu. Brána, která bránila vjezdu, když tudy Maggie procházela, je teď pokřivená a částečně otevřená a zabořená do závěje. Auto se protáhne mezerou v pootevřené bráně – jen tak tak – zpětné zrcátko na místě spolujezdce se odře o kovový sloupek, ale neulomí se. Kola se boří do skrytých vyježděných kolejí a následují příjezdovou cestu vedoucí kolem zbytků staré červené stodoly, skrz les až k otevřenému plácku, který ze silnice není vidět. Přede mnou se objeví zbytky domu – k nebi se tyčí jen starý komín – jediná osamocená připomínka minulosti.

Zaparkuji auto, pomalu se brodím sněhem ke komínu a světla z auta ozařují zbořeniště. Přiložím ruku na cihlu.

Komín je chladný na dotek a já zahlédnu třesoucí se obraz houpačky na terase a malé holčičky ve vojensky zelených holínkách nastavující nohy proudícímu letnímu větru, až se jí nakonec povede rozpohybovat houpačku, která pak létá vysoko a ještě výš. V dalším návalu vzpomínek slyším někoho křičet, v ložnici v patře naříká žena a po jejích jahodově červených tvářích se řinou proudy slz. Zemřela při porodu a zanechala svou dceru bez matky. Před očima mi prolétne rychlý sled výjevů, celé dekády v jednom mrknutí oka: muž mávající na rozloučenou někomu na terase, třesoucí ruce má ztvrdlé prací; záclona vlající z kuchyňského okna, kde tiše pláče dívka, zatímco píše u jídelního stolu dopis; chlapec s vlasy barvy podzimu a hlubokýma očima, který právě skočil ze střechy a zlomil si po dopadu ruku v lokti. Už nikdy nedokázal napsat dobře svoje jméno a nikdy neohnul ruku, aniž by mu to způsobilo bolest.

V tomto domě žilo několik rodin a odehrávalo se tu několik životů.

Blik, blik, blik, a najednou je konec.

Prudce odtáhnu ruku. Nechci si narušit své soustředění a pronásledovat tyto výjevy hlouběji a hlouběji, dokud nezjistím všechny detaily jejich životů. Odvrátím pohled od rozpadajícího se komína a zaměřím se na les za domem. Maggie se tady nezastavila, nepotkala mezi stíny žádného padoucha, který by se vynořil ze tmy a v tichosti by ji chytil pod krkem a udusil ji, jak tomu bývá v jejích pohádkách. Není zahrabaná pod kameny, hlínou a sazemi obklopujícími starý komín.

Pokračovala v cestě.

Protáhla se mezi stromy. Hlouběji, hlouběji do lesa.

V tuto chvíli bych za normálních okolností zavolal Maggiině rodině. Oznámil bych jim, že mám možná stopu. Že jejich dcera nešla směrem k domu Alexanderových, jak předpokládala policejní zpráva. Přišla sem záměrně, k této staré stodole, k tomuto vyhořelému domu v pohoří Three Rivers Mountains v severní Kalifornii. Zároveň si s sebou přinesla batoh a zásoby, zamkla auto a vydala se od silnice přímo do lesa. Věděla, kam jde – měla plán.

Jen zřídkakdy kontaktuji místní policii – většinou nechám rodinu, která si mě najala, aby jim zavolala, pokud se chtějí pokusit přesvědčit nejbližší jurisdikci, že by stálo za to mě vyslechnout, že by měli vstát a přijít se podívat, následovat mě do lesa uprostřed noci. Volám policii pouze v případě, že narazím na nějaký nezvratný důkaz. Nechci, aby se někde našly moje otisky. Nechci dát nikomu záminku, aby mě mohli podezřívat, že jsem tam ten důkaz podstrčil sám, abych ho následně mohl najít.

Zachovej si čisté ruce, řekl mi před lety Ben. A já se toho držím.

Tentokrát ale Maggiině rodině nezavolám. Ani policii. Můj mobil totiž ztratil signál už před pár hodinami, když jsem sjížděl z dálnice 86. Nenašel jsem ani žádný nezvratný důkaz, žádnou botu vhozenou do vybydleného domu – ve velikosti sedm, což byla Maggiina velikost. Žádný chomáč vlasů vytržený z její bledé, bílé lebky. Žádné hmatatelné důkazy, že Maggie šla tímto směrem. Pouze její paobraz, který vidím ve své mysli – obraz ženy, která vklouzla mezi stromy a zmizela.

Zatím nemůžu nic dokázat.

Když jsem kývnul na tento případ, říkal jsem si, že to dělám kvůli Benovi. Taky jsem potřeboval peníze. Otec Maggie St. Jamesové mi předem vypsal šek na padesát procent z ceny – což je u mých případů standardní postup. Zbytek dostanu pouze v případě, že se mi podaří Maggie najít, mrtvou nebo živou.

Existoval však ještě jeden důvod, proč jsem vzal tento případ.

Moje sestra.

Tíživý pocit na hrudi, tmavé hnijící místo hluboko v mém žaludku. Kdyby se mi podařilo najít Maggie St. Jamesovou, možná by to bylo, jako bych zachránil svou sestru, člověka, ke kterému jsem se nedokázal dostat včas. Možná by se pak zacelila díra, která se mě neustále snaží pohltit, a já bych byl zase schopen spát, aniž bych před sebou viděl její bledé paže, paže napřažené ke stropu, pootevřená ústa, jako kdyby se snažila na konci ještě něco říct, ale už jí nezbyl žádný čas. Kdybych našel Maggie, bylo by to jako najít Ruth.

Něco bych dal do pořádku.

Když jsem přijal tuto práci, říkal jsem si, že když nic nenajdu, pokud podél cesty neobjevím žádné stopy po Maggie St. Jamesové, zavolám Benovi jako zbabělec a požádám ho, aby informoval rodinu, že je to slepá ulička. Neměl bych dost kuráže říct jim to sám – přiznat, že jsem zklamal. Nejspíš bych pak sám zvažoval zmizení, pokračoval bych dál na sever do Kanady a potom na Aljašku. Zmizel bych a nejspíš bych se už nevrátil.

Vrátil jsem se do auta a pohlédl jsem směrem k řadě stromů. Snažil jsem se soustředit na Maggie. Tam venku ve tmě… moje oči cosi zahlédly a já jsem se naklonil nad volant. Přední světla osvítila kmen spadlé jedle.

V kůře byly vyříznuty tři rovné vertikální zářezy.

Možná je udělalo nějaké zvíře, třeba medvěd odtrhávající masitý povrch jehličnanu. Jsou ale až nepřirozeně čisté a rovné. Vypadají jako zářezy vyryté do dřeva ostrou čepelí nože.

Značka, signál – varování.

Mé chřípí se opět plní vůní šeříku. Tady vstoupila Maggie do lesa, do hnijícího, zeleno-černého nitra. I po pěti letech může být stále naživu, někde v této horské oblasti. Nebo najdu její tělo, zkroucené a ztuhlé u kmenu stromu, poté, co se ztratila, s koleny u těla, přikrytá jen podzimním listím a silnou vrstvou sněhu. Zmrzlé otevřené oči.

Našel jsem už i horší.

Navedu auto blíž ke značce vyřezané do stromu, zatímco sněžení houstne a v přívalech dopadá na čelní sklo. Objevím další, napůl schovanou cestu – možná starou těžařskou cestu do míst, kde byla tato strana hor vykácena pro dřevo – vinoucí se nahoru do lesa. Znovu mi přeběhne mráz po zádech. Nejistota. Nutkání.

Vykoupení.

Hodlám tomu přijít na kloub.

Najdu Maggie. St. Jamesovou.

***

Někdo může považovat moji schopnost za nemoc, za poruchu, která se dědí z generace na generaci napříč celou rozvětvenou rodinou.

Vím, že se vyprávěly historky o mých předcích, o tetě Myrtle, která nosila dlouhé náušnice z ulit sahající jí až na ramena a která zapalovala u večeře zápalky, aby místnost zbavila zvědavých, neodbytných duchů, kteří už by tu neměli zůstávat. Teta Myrtle viděla v předmětech, kterých se dotkla, různé věci. Před ní měl tuto schopnost strýc Floyd a prapraprababička, která se přistěhovala z Dundalku v Irsku.

Byli jsme rodina výjimečných.

Když mi bylo devět nebo deset, myslel jsem si, že v záblescích vidím mrtvé, bledé, pohybující se obrysy, figuríny, pozůstatky těch, kteří byli už dávno pohřbení pod zemí. Děsilo mě to, ta hrozba, že uvidím přízraky duchů v jakémkoli předmětu, kterého se dotknu. Můj táta si už několik měsíců všímal mého tichého, nepřítomného pohledu i jak jsem se zarazil, kdykoli jsem se dotkl nějakých předmětů v domě. Jednoho rána mě poplácal po rameni, zatímco jsem seděl nad miskou sladkých lupínků, a řekl: „Máš ten dar, chlapče. Je to pech. Na tvém místě bych to ignoroval, moc bych se s tím nechlubil, nebo si o tobě budou lidé myslet, že jsi divný. Raději to v sobě zkus potlačit.“

Nějakou dobu jsem se tím řídil a snažil jsem se nedotýkat ničeho, co nebylo moje – byl jsem dítě s rukama neustále vraženýma do kapes – ale občas jsem se zapomněl a mé prsty neúmyslně zvedly nějaký předmět, který mi nepatřil: sponka do vlasů s jednorožcem, která sklouzla z medových vlasů dívky sedící přede mnou při hodině dějepisu, brýle na čtení mého otce zapomenuté na kuchyňské lince, když mě požádal, abych mu je přinesl.

Během těchto krátkých omylů jsem zahlédl trhavé, roztřesené okamžiky z minulosti, které patřily někomu jinému: dívku se zlatými vlasy, jak si je češe ráno před odchodem do školy a pečlivě si je spíná sponkou, zatímco se její rodiče v přízemí hádají. Jejich hlasy se nesou chodbou vzhůru, až sebou ta dívka prudce trhne. Nebo můj otec, jak si sundává brýle a pokládá je na olivově zelenou kuchyňskou linku obloženou kachličkami, která ale není naše. Žena, která nebyla má matka, s oblými boky a pihovatou kůží stojí před ním a rty má přitisknuté na jeho.

Viděl jsem věci, o které jsem nestál. Byla to schopnost, kterou jsem nechtěl, o kterou jsem nežádal. Také jsem ji ale nemohl vrátit.

Teprve o spoustu let později jsem se naučil zaměřit svou schopnost, využít ji k hledání ztracených věcí – k hledání lidí. Pokud jsem věděl, co hledám, pokud jsem měl fotku člověka, kterého jsem potřeboval najít, dokázal jsem lokalizovat město nebo roh ulice, kde naposledy nastoupil do autobusu nebo k někomu cizímu do auta. Viděl jsem hádku, kterou měl se svým partnerem, nůž, který vytáhli ze zásuvky v kuchyni. Viděl jsem vše, co dělali, a to i v případě, že byli stále na živu. I když ještě nezemřeli.

Když jsme byli na vysoké, pracoval Ben jako soukromý detektiv a bokem si mě najímal, abych mu s pár případy pomohl: ukradení mazlíčci a ukradení milenci a několik ukradených kreditek. Byla to práce na hovno. Jezdil jsem po nocích, hrabal se lidem v odpadcích a fotil tmavé rozmazané fotky.

Po promoci mě doporučil nějakému svému známému na policejním oddělení v Seattlu. Pozvali mě, abych jim přijel pomoct s případem zmizelé osoby. Nejprve mi toho moc neřekli – nedůvěřovali mi a já jsem to chápal. Bylo mi něco málo přes dvacet a vypadal jsem, jako bych stejně tak mohl spáchat některý ze zločinů, kterým měli z povahy své práce předcházet. Když se mi ale podařilo najít čtrnáctileté dítě, které o týden dřív zmizelo z domova, jak táboří ve stanu v lesích za školou – útěkář – policie mě požádala, jestli bych se nepodíval na pár odložených případů.

Během následujícího roku jsem byl zahlcen telefonáty plačících, vyděšených a vystresovaných rodin, které se doslechly, že jsem schopen najít jakéhokoli pohřešovaného: bratra, který zmizel z parkoviště u obchodu Quick-E-Mart pod paprsky žhavého poledního slunce; dceru, která zmizela z ložnice ve druhém patře v nudné čtvrti. Okno bylo stále otevřené a déšť se vpíjel do koberce v barvě karamelu; nebo neteř, která si šla zaběhat po skalnatém pobřeží poblíž Port Ludlow a nikdy už se nevrátila. Její šněrovací běžecké boty našli o den později, jak se pohupují na zpěněné hladině, kam je přihnal příliv.

Stal jsem se hledačem zmizelých. Ne vždy jsem je ale našel živé.

***

Stará těžařská cesta je úzká, zarostlá a nikdo ji už alespoň deset let evidentně nepoužíval. Snažím se jet mělkou strouhou – nejspíš vyschlým korytem potoka nyní zasypaným silnou vrstvou sněhu – a obávám se, že se pneumatiky zaboří do hluboké, nerovnoměrné pokrývky.

Když tudy procházela Maggie, přeskakovala z kamene na kámen kolem potoka a studená voda jí cákala na nohy – slyším ten zvuk i jemnou melodii, kterou si Maggie za cesty broukala. Myslím, že to byla nějaká dětská říkanka, nebo ukolébavka, nedokážu ji identifikovat. Možná se chtěla uklidnit, necítit se tak sama, zatímco zacházela stále hlouběji do lesů.

Světla auta se odrážejí od kmenů stromů. Z nebe se neustále sype bílý sníh. Stěrače se s vrzáním přesouvají po čelním skle ze strany na stranu a jen stěží dokážou držet se sněžením krok. Topení vypouští jen vlažný vzduch. Po třech hodinách ale ztrácím Maggiin paobraz.