Copyright © Rudolf Holý, Richard Konkolski, Milan Švihálek, Julius Ecsi, Jozef Varsányi, Jiří Albrecht, Ivan Orel, František Sýkora, Jiří Denk, Otakar Hons, Jaroslav Bernt, Vlado Porvaznik, Zdeněk Teubner, Oldřich Karásek, Stanislav Kubíček, Petr Ondráček, Martin Doleček

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub 978-80-7689-131-9

Milí čtenáři,

dostává se vám do rukou jedinečná kniha. Tvoří ji příběhy českých a slovenských mořeplavců, kteří jako jediní dokázali obeplout svět. Příběhy lidí, z nichž někteří jsou veřejnosti známí, ale o většině z nich se běžně nic neví. Naše země sice nemá moře, ale přesto i zdejší rodáky moře a oceány tak přitahovaly, až se k nim různými cestami vydali a na rozličných plachetnicích vykonali velké a pozoruhodné plavby. Jejich autentická svědectví jsou často nesmírně silná a můžou být pro mnohé z nás velmi inspirující. Inspirující nejenom k plavbě, cestování a poznávání světa, ale především k odvaze jít za svým snem, k odvaze překonávat překážky, kterých je vždy dost, a k síle dokončit svou cestu.

Jak tato kniha vznikla? Když ve mně uzrálo odhodlání vydat se na svou první velkou plavbu, nevěděl jsem o mořeplavbě prakticky vůbec nic. Začal jsem tedy hledat lidi, kteří by mi mohli pomoct především informacemi či radou. A na této cestě jsem potkal opravdu velké české mořeplavce, jako je Richard Konkolski, Ruda Krautschneider, Olda Karásek, Jindřich Kuchejda a Ivan Orel, a další. Jejich osobnosti a příběhy pro mě byly ohromnou inspirací a dodávaly mi odvahu zdolávat i mé vlastní překážky. A právě tehdy jsem si řekl, že by bylo nesmírně cenné, kdyby se jednou jejich svědectví a příběhy setkaly v jedné jediné knize…

Přáli jsme si vytvořit seriózní a kompletní publikaci, proto kniha vedle konkrétních vyprávění přináší i historický exkurz do českého a slovenského mořeplavectví a množství faktografických údajů o technických parametrech konkrétních lodí a dalších informací nezbytných ke znalosti mořeplavby. Kniha je zaměřena pouze na pokusy o obeplutí světa na plachetnici. Je ale jisté, že existuje i několik plaveb, o kterých bohužel nevíme či o nich nemáme žádné podrobnější informace, protože si to oni mořeplavci prostě nepřejí.

Čí příběhy tedy v knize najdete? Především těch, kteří obepluli svět: Richard Konkolski, Bedřich Skála, Jozef Varsányi, Jiří Albrecht, Ivan Orel a Jindřich Kuchejda, František Sýkora a Dana Kleštincová, Jiří Denk, Jaroslav Bernt, Otakar a Jana Honsovi, Vlado Porvaznik, Zdeněk Teubner. Ale také jsou zde příběhy lidí, kteří plavbu kolem světa sice nedokončili, ale jejich plavby jsou velmi silné a jedinečné. Jedná se především o příběh Oldřicha Karáska, který téměř obeplul svět, ale v posledním úseku měl nehodu. A také o příběh Standy a Jitky Kubíčkových, kteří velkou část plavby kolem světa pluli s maličkou dcerkou Kačenkou. Rovněž pokus Petra Ondráčka o sólo a nonstop obeplutí světa zasluhuje pozornost. Příběh Rudolfa Krautschneidera nahrazuje osobní svědectví o jeho plavbě kolem světa, které podal člen posádky Julius Ecsi – Sorel. Nenaleznete zde ani příběh plachetnice Lavinie, protože její majitel Pavel Jeřábek se vydání knihy nechtěl zúčastnit.

Jak knihu číst? A jaké jsou rozdíly v jednotlivých plavbách? Je nutné si uvědomit, že tak, jak se vyvíjí doba a společnost, podobně se vyvíjí i mořeplavba, moře naštěstí zůstává. Je proto dobré si uvědomit, že například mořeplavci, kteří ještě nemohli používat GPS a neměli autopiloty, zaslouží daleko více uznání a pozornosti, protože tyto plavby byly neuvěřitelně náročné. Naproti tomu samotnou konstrukci lodí, a tedy i práci na palubě mnoho změn nepotkalo. Je velký rozdíl v pohodlí mezi plavbou na malé lodi (např. sedmimetrové) či větší lodi (např. čtrnáctimetrové). A pochopitelně mořeplavci, kteří pluli sólo plavby či dlouhé úseky sami, to měli a mají výrazně těžší. Při hodnocení je důležité klást důraz i na zvolenou trasu plavby – především obeplutí mysu Dobré naděje a mysu Horn či plavba Patagonií jsou nesmírně náročné úseky. Rovněž nesmíme zapomínat na dobový kontext, v němž se jednotlivé plavby odehrály. Byly doby, kdy bylo mnohem náročnější než dnes se k moři vůbec jenom dostat, ne tak obeplout svět. Srovnávat jednotlivé plavby je tedy velmi obtížné. Nicméně jakákoliv plavba či pokus o obeplutí světa zasluhuje velké uznání, protože každý takový mořeplavec musel bez výjimky překonat velké množství různých problémů, starostí, obtížných a v některých případech i extrémních situací.

Co říct závěrem? Především chceme poděkovat všem spoluautorům za ochotu podělit se o své příběhy. Vždyť každý mořeplavec často pluje zejména právě proto, aby nemusel říkat vůbec nic. Přejeme vám mnoho krásných chvil nad knihou. Snad zde každý z vás najde to, co hledá: inspiraci, informace, odvahu či posílení svých snů…

Jiří Denk, prvotní iniciátor knihy.

Marcel Nekvinda, který se touto myšlenkou nadchl.

Kamila Hladká, která svou energií a nadšením knihu zrealizovala.

Jiří Denk

PRVNÍ KROKY ČESKÉHO NÁMOŘNÍHO JACHTINGU

Jak se může rozvíjet námořní jachting v zemi, která má tak daleko k moři, ať směrem na sever, byť tam ústí Vltava a Labe, nebo na jih, o východu a západu ani nemluvě? A přeci. Kde jsou začátky českého námořního jachtingu? Pomineme historickou účast Čechů na výpravách do Svaté země, protože ta přinesla do Čech vědomí o mořských dálkách a nebezpečích i krásách, kdy sport byl ještě neznámou veličinou.

Mořskou plavbu museli podniknout čeští diplomaté, misionáři a cestovatelé. Oproti těmto v roli cestujících objevují se v historii námořní plavby i aktivnější plavci z Čech. Po řadě bezejmenných a nám neznámých v 17. století vynikl čechoamerický vystěhovalec, obchodník i politik Augustin Heřman. Začínal v Holandsku a ve službách Západoindické společnosti se ocitl v Novém Amsterodamu (dnešní New York). Nebyl jen dovozcem tabáku, tehdy rychle rostoucího obchodu, ale osvědčil se i jako kartograf. Část svého pestrého života prožil na své La Grace, slavné korzárské lodi. K aktivnějším plavcům na moři a zakladatelům vodního sportu v Čechách patřil též rodák z Roudnice nad Labem Maximilián Švagrovský. Narodil se roku 1856 a již v sedmnácti letech se stal vůdcem studentské revoluční strany. Pronásledován tehdejší vládou prchl do Ruska a poté do Ameriky. Vstoupil na velrybářskou loď a prodělal i plavbu do Grónska. Když se mohl po amnestii vrátit do Čech, vstoupil jako jednoroční dobrovolník do válečného námořnictva. Následovaly roky dobrodružného života, který završil propagací sportu, založením veslařského klubu v Roudnici nad Labem a po návratu do Ameriky žurnalistickou prací. Jiným příkladem je lodní lékař Jindřich Vávra z Brna, účastník výpravy rakouské fregaty Novara na cestě kolem světa, který svět obeplul i na fregatě Donau. A teplický rodák Julius Payer, ten byl již kapitánem lodě Vizeadmiral Tegetthof, která roku 1873 objevila Zemi císaře Františka Josefa. Možná že ne v atlasu, ale na podrobnější mapě naleznete Teplickou zátoku, Brněnský a také Šanovský mys (podle Teplice-Šanov). Kolébkou amatérského jachtingu ve všech zemích světa obvykle byla odpočinková plavba námořníků válečného i obchodního loďstva. Jak ve válečném loďstvu Rakousko-Uherska, tak v obchodním loďstvu celé řady zemí sloužili odjakživa i Češi, kteří sice moře neměli, to jim praotec Čech konečnou zastávkou u Řípu nedopřál, ale k moři se vždy rádi vraceli.

Prvním Čechem, který absolvoval jachtařské školení, byl akademický malíř Jaroslav Čermák, hvězda českého výtvarného umění 19. století. Bylo to v sedmdesátých létech 19. století v belgickém Oostende. Tento malíř, ale také sportovec, jachtař a hbitý šermíř citlivě vyjádřil svůj vztah ke kráse i lidskému životnímu údělu svými obrazy života Černohorců, českých dějin i mořského pobřeží. Během svého pobytu v Bretani zvládl náročné plavby v přílivové oblasti ostrovů Jersey a Guernsey. A to tak, že vzbudil úctu místních rybářů a ti mu svěřili i riskantní úlohu, aby na své lodi propašoval knihy Victora Huga, které tehdy ve Francii byly zakázány.

Jachtařský sport v zemích Království českého zahájil Josef Rössler-Ořovský. K plachtění přišel během své vojenské služby, když v Terstu sloužil na závodní jachtě arcivévody Štěpána a na kutru rytmistra Zuboviče. Výcvik absolvoval v klubu Società delle Regatte a závodní jachting dovršil v Asnières u Paříže. Tak se zrodila světovost českého jachtingu, která z řek a rybníků brzy přerostla do úspěšného pokračování na moři. Odvážný Josef Rössler-Ořovský i Arnošt Bürgermeister byli častými hosty berlínských a severoněmeckých jachetních klubů. Není proto divu, že jim i jejich nadaným žákům byly domácí vody těsné a oni směřovali k Jadranu, Baltu, Severnímu moři i Atlantickému oceánu. Začátky byly skromné, na jolových křižnících, belugách, ale stále větší požadavky vedly ke stavbám námořních plachetnic, způsobilejších pro otevřené moře. Brzy přišla omezení způsobená první světovou válkou. Po jejím skončení semínko zaseté zakladatelem Českého Yacht Klubu opět vzklíčilo a sílilo. Poválečná doba nebyla jachtingu příznivá. Nejprve skautský vodní oddíl „Pětka“, sídlící při Českém Yacht Klubu, v roce 1934 podnikl plavbu na rybářském škuneru při pobřeží Jadranu a jeho vedoucí Jaroslav Novák (Braťka) o tom napsal knihu, která lákala chlapce, aby v dobrodružství na moři pokračovali. Výbor Českého Yacht Klubu vyjednal s jachetním klubem Labud ve Splitu vytvoření základny pro tréninkové plavby na moři. Následovala stavba první české jachty Vltava v Trogiru, na které v roce 1935 posádka Č. Y. K. vyhrála první námořní závod. Cenou byl pohár, věnovaný prvním primátorem Prahy Dr. Baxou. Zato její soupeřky, včetně další české závodní plachetnice Norge, druhou světovou válku nepřežily a lehly popelem. Plachetnice Vltava dělá radost svými klasickými tvary dodnes na slapských vodách.

Po válečné přestávce ožily nejen plachty na Vltavě, posílené o nově vznikající jachetní kluby také na dalších vodních plochách, ale i kontakty s mořem. Sotva vznikla první námořní regata s vítězstvím české plachetnice, přišel režim, který jachtingu nepřál a prohlásil jej za „buržoazní“ sport. To platilo v největším měřítku právě pro námořní jachting. Přesto i v této době existuje, bojuje s úřady, stavějí se úspěšné lodě a hledají skulinky, kterými by se lodě dostaly na moře. Novým průkopníkem na tomto poli se stal Dušan Vaculka, který v roce 1962 podnikl zkušební plavbu plachetnicí Pasát z dunajské delty do Černého moře. A s dalšími, Špillarem a Morávkem, následovaly plavby kolem Balkánu a na Jadranu. Na Jadran „vystrčilo nos“ osm belug a Morávkova plachetnice Vega. Pak následovala úplná smršť, kterou nic nemohlo zcela zastavit. Od roku 1966 přicházejí první plavby na otevřeném moři pod československou vlajkou. Vlála na Dvořákovic Sv. Magdaléně, na Jadranu na Vaculkově lodi Bóra, Štěpánkově Gemmě, Jindrlovu Koralu, Wytáčkově lodi Sirius. K začátkům výkonnostních plaveb, dobře organizovaných s dodrženou trasou plavby, nesporně patří účast devítimetrového jolového křižníku Svatá Magdaléna na oslavách stého výročí založení Královského dánského jachtklubu. Tato plavba zároveň ukázala, že lodě podobného typu nejsou vhodné pro plavbu na otevřeném moři, a podnítila úvahy o vhodnějších konstrukcích.

Český Yacht Klub musel čelit případným důsledkům názoru, že jachting je buržoazní sport. Byl zastřešen jednotnou organizací ČSTV, naštěstí podřízen tolerantnímu vyšehradskému Sokolu, později tělovýchovné jednotě Slavoj Vyšehrad. Ta nemohla mnoho pomoci, ale alespoň nebránila, aby starý kádr ČYKu neomezován udržel svůj sportovní život a vlastními silami i stařičkou loděnici pod Vyšehradem. Přes všechny překážky neztratil punc kolébky českého jachtingu, okruhového i námořního, pečlivě ve svém archivu ochraňoval stopy jeho růstu. Neformálně podněcoval další rozvoj bez ohledu na příslušnost ke klubu. Jednou z nejúspěšnějších akcí byla v roce 1964 v Praze organizovaná přednáška Dušana Vaculky z Brna o tom, jak již v roce 1963 podnikl objevitelskou plavbu na Černém moři. Přednáška měla úspěch a spustila lavinu.

V následujícím roce vypluly belugy na Jadran, jolový křižník Sv. Magdaléna k ostrovu Hiddensee, Jaroslav Nehyba na sotva postaveném Carananu Esmeralda na Jadran, znojemští bratři Pátí na Pasátu, a další a další. Sotva uplynuly dva roky a všem již bylo těsno. Bratří Pátí na lodi Pasát vypluli z Rijeky do Marseille, říčními kanály do Severního moře a z Hamburku Labem a Vltavou do Prahy. Východní Češi nechtěli zůstat pozadu. Libštátští si postavili plachetnici Achát a vyrazili na moře. K nim se přidávali další, jako Skálové, Ruda Krautschneider. Na severní Moravě jako první se do historie námořního jachtingu zapsala námořní plachetnice Skarab, jedna z prvních Maximovičových lodí typu Pavia. Z ostatních obzvláště vynikla dálková plavba Prostějovských přes Atlantik (1967) na lodích Abatros a Horizont, kterým se podařilo u Slovenského filmu a časopisu Smena získat sponzory a svoji plavbu hrdě nazvali expedicí. Dosažení Karibiku a Martiniku bylo posádkám nejcennější odměnou. Do naší historie vstoupili jako první, kteří pod čs. vlajkou přepluli oceán.

O námořních plavbách dlouho nikdo nemluvil nahlas. Pláštíkem byly „dálkové plavby“ pod hlavičkou Československé tělovýchovy. První úspěchy posílily odvahu a několik odvážlivců – Dušan Vaculka, Boris Dvořák, Gustav Černý, Bóra Záruba, Miloš Maximovič, Jarda Dřevo – zahájilo vytvoření Komise námořního jachtingu, systému osobních a lodních kvalifikací a organizování kurzů. Velký zájem požadoval zřízení krajských komisí a funkce instruktorů, semináře a soustředění. Po již uvedených rychle následovaly plavby lodí se jmény nám již legendárně znějícími jako Albatros, Horizont, Triton, Skarab, Kon-Tiki, přibývaly vody a moře, o kterých se dosud jen snilo. Mezi prvními vzdálenějšími bychom mohli uvést plavbu Svobody, Coufala, Haška a Klempy na Kanárské ostrovy a Martinik. Ne vždy plavby končily radostně. Snad jedním z prvních varování bylo potopení jachty Triton v bouři na Baltu v roce 1968. V prvních létech rozvoje velkou aktivitou vynikli bratři Pátí, Boris a Jarmila Dvořákovi, Dušan Vaculka, Jaroslav Dřevo. Brzy následovali další — Bařina, Česák, Kádě, manželé Kramářovi, Nehyba, Pešl, Rašovský a další a další.

Polská škola námořního jachtingu v Třeběži vyškolila řadu českých adeptů námořního jachtingu, podnítila je ke stavbě lodí a usilování o výjezd na moře. To však vyžadovalo mnohdy věnovat větší úsilí k získání tzv. příslibů než k vlastní stavbě námořní plachetnice. Nestačila rukodílná zručnost stavitele, ten musel dokázat amatérsky zhotovit i četné příslušenství, nutné pro navigaci. Česká kutilská povaha zvládala výrobu všeho potřebného, od přizpůsobení vyřazených vojenských kompasů, výroby kladek, logů i anemometrů až po otáčecí antény na ruských rádiích pro zaměřování signálů radiomajáků. Konstruktéři podomácku navrhovali lodě i takeláž nebo přizpůsobovali získané plány lodí místním podmínkám a požadavkům jejich uživatelů. Jména, která z této oblasti nikdy nevyblednou, jsou: Zdeněk Davídek (konstruoval Bohemii a Coronu, upravil Sasanku, Atol), Luboš Drtílek (konstruoval Palomu, Trampa a Diogena), Jaroslav Dřevo (ušil plachty pro mnoho námořních plachetnic), Miloš Maximovič (byl otcem typů Atol, Jantar, Lizard 40, Palmyra a Pavia). Vždy převažoval směr dálkové, turistické plavby, s charakterem až objevitelským, nad tím závodním, který pro české jachtaře byl příliš náročný z hlediska nákladů a požadované výbavy.

Brzy se ukázalo, že ani železná opona není pro české jachtaře neprostupná. Nebyl to jen čistý, byť prosolený vzduch, fyzická kondice získávaná okruhovým jachtingem, stavbou a přepravou lodě, ale úžasný pocit svobody po každém vyplutí od úřady odpíraných mořských břehů. V podstatě k tomu vedly čtyři cesty, dá-li se to tak nazvat: Nejjednodušší bylo získat pozvání zahraničního klubu s prohlášením úhrady nákladů (pro jachtaře a horolezce byla výjimka v udělování devizového příslibu). Dále získat devizový příslib, což bylo nejen obtížné, ale navíc ztížené potřebou téhož pro každého člena posádky, nebo si zaplatit plavbu po Baltu na polské plachetnici s oželením toho, že našinec nesmí z lodě vstoupit na jiný břeh než polský. Poláci se procházeli po dánských nebo švédských přístavech, ale ani oni nesměli, dělali to na černo. Další možností bylo organizování „zájezdu“ prostřednictvím Čedoku a později Sportturistu nebo družstevní cestovní kanceláře Rekrea. Čtvrtým, nejobtížnějším způsobem bylo vydělat si oficiálně v cizině zahraniční valutu a otevřít si devizové konto. K vystavení výjezdní doložky pak nebyl nutný devizový příslib.

Potřebná široká výměna zkušeností a dovedností vedla též k ustavení organizačních článků a prvních kurzů. To všechno s cílem zajistit bezpečnost plaveb, aby nebyly ohroženy životy, ale také aby se případnými haváriemi nevytvořil precedens pro ještě větší omezování námořního jachtingu. Nečekaně námořní jachting rostl velmi rychle a brzy se ukázala nutnost decentralizovat organizační články do krajů. Vedle kurzů, zkoušek a vydávání osobních kvalifikačních průkazů komise námořního jachtingu vydávala technické osvědčení plavidla (TOP), opřené o konstrukční výpočty a kontrolu vybavenosti lodě. U zrodu organizovaného námořního jachtingu (1964) byl Gustav Černý, Boris Dvořák, Miloš Maximovič, Dušan Vaculka a Jarda Dřevo.

V sedmdesátých létech minulého století někteří zopakovali své úspěchy a zároveň v nich pokračovali další. Na Balt zamířil ocelový Štír Josefa Rösslera, zvaného Rozára, Speranza Gustava Čemého, Xandra Miloše Kramáře. Cílová místa se vzdalovala stále víc. Českým posádkám již nestačilo Dánsko, Švédsko, zamířily a úspěšně doplavaly do skotských vod a k Faerským ostrovům. Kapitány byli Rössler, vnuk zakladatele českého jachtingu, Bajgar, Bernt, Brzezný, Karásek, Kramný, Ondráček, Skála a Kalináčová, Reichl, Strašil, Wiesner a Kohoutová, Zítek a další.

Vrcholem úspěchů této doby byly plavby a závody Richarda Konkolského. Od roku 1966 na polských jachtách a od roku 1971 na vlastnoručně postavené malé Niké. V roce 1972 se pak zúčastnil závodu samotářů přes Atlantik – OSTAR. To mu nestačilo, a proto po dojezdu pokračoval v další plavbě. Jako první Čechoslovák dokončil plavbu kolem světa. V roce 1975 měl v lodním deníku své malé Niké zapsáno 33 661 námořních mil. Na OSTAR přijel podruhé v roce 1976 a odvezl si trofej za 2. místo handicapového hodnocení ze 125 zúčastněných lodí. Byli jsme tak u zrodu velikého, těžko dostižitelného velikána. Ríša postavil v polských loděnicích ve Štětíně (1979) větší loď, se kterou se chtěl účastnit závodu OSTAR 1980. V rámci příprav na závody Niké II absolvovala panenskou plavbu s dětskou posádkou na Baltu. S českou posádkou Parmelia Race z Plymouthu do australského Perthu. Na závodu OSTAR 1980 Konkolski docílil rekordní čas přeplavby pro jednotrupé lodě a umístil se na 4. místě. Neřešené spory s komisí námořního jachtingu v Praze a vedením Českého a Československého svazu jachtingu dovedly Ríšu do emigrace, která vzala českým námořním jachtařům naději na „lepší zítřky“. O dalších úspěších Richarda Konkolského na přestavěné Niké III, později přejmenované na Declaration of Independence, jsme se dozvídali jen ze zahraničního rozhlasu. Zůstaly nám poutavé Ríšovy knížky a vědomí, že v cizině má český jachtař úspěchy, nemalé. Vyhrává a ocitá se na prvních místech světových regat, stal se prvním Evropanem, který obeplul svět oběma směry, prvním Čechoslovákem, který obeplul svět třikrát, kolem všech nejnižších mysů. Dostalo se mu řady významných ocenění, čestného členství v prestižních klubech, čestného občanství měst. Jen ocenění doma se dočkal až po pádu režimu. Historická Niké bude v Technickém muzeu v Praze svědčit o šikovnosti českých rukou, houževnatosti a zdatnosti českých plavců na moři.

Přicházeli a odplouvali další, mezi nimi i tací, kteří se nezdržovali obcházením úřadů a organizačních článků sportu, podle hesla: Na moři je ten, kdo tam chce být. Narubal si dřevo, postavil desetimetrovou plachetnici, které dal jméno Polka, a doplaval s ní až k Medvědímu ostrovu. Za touto lodí následovala Polárka, pilně plaval a psal knihy, které rádi čteme, protože jsou krásným vyznáním člověka milujícího přírodu i prosté lidi na celém světě. Není to nikdo jiný než Ruda Krautschneider. Osobnost v moři a moři jachtařů nepřehlédnutelná.

Pro řadové plavce bylo snazší získat povolení pro plavbu do vod NDR a odtud zamířit k dánskému pobřeží. To však brzy skončilo. Úřady NDR nepovolovaly vyplout vlastním lidem, a proto se naše plavby staly v NDR trnem v oku. Přesto se v uzavřených a pečlivě hlídaných vodách mnohdy sešly až desítky lodí pod čs. vlajkou. Vždyť za jeřábování se dalo „platit“ českým pivem a opatřit si tamní bankovky nebyl velký problém.

K největším organizovaným plavbám patřil závod na Černém moři a dálková plavba dvanácti českých plachetnic z celé republiky do řeckých, tureckých, italských a jugoslávských vod, uspořádaná Českým Yacht Klubem na počest 90. výročí vzniku organizovaného českého jachtingu (1893–1983). Lodě byly dopraveny speciálně upravenými auty do Bratislavy, na nákladních lodích po Dunaji do ústí Černého moře. Střídání posádek proběhlo v Athénách. Zpět byly lodě dopravovány nákladnímu auty z Jugoslávie. Všechny lodě tuto plavbu dokončily. Byly to: S/Y Aldebaran (Josef Žák), Alea (Rudolf Kořínek), Anna (Ladislav Kout), D‘Artagnan (Miloš Teubner), Athos (Pavel Fuchs), Man (Josef Souček), Lassie (Ivan Richter), Isabella (Josef Miller skipr, Rudolf Holý kpt), Marie Anna (Jaroslav Fejfar, Jaroslav Bernt), Miracle (Prokop Česaný), Moana (Rudolf Klabouch), Solveiga (Jaromír Semrád). Každá z nich uplula na dva a půl tisíce námořních mil. A v posádkách těchto lodí „sloužilo“ 42 jachtařů. Nastoupila nová éra, která byla posílena uvolněním hranic. Ta je každoročně hodnocena a oceňována na libštátských setkáních.

Rudolf Holý

RICHARD KONKOLSKI

Niké na mořích
a oceánech

1972–1975

Plymouth – Newport – New York – Bermuda – Portoriko – Dominikánská republika – Panama – Taboga – Kokosový ostrov – Galapágy – Francouzská Polynésie (Markézy – Tuamotu – Tahiti – Moorea) – Cookovy ostrovy – Nová Kaledonie – Austrálie (od Townsville po Darwin) – Indonésie (Timor – Bali) – Kokosové ostrovy – Rodrigues – Mauritius – Madagaskar – JAR (Durban – Port Elizabeth – Kapské Město) – Svatá Helena – Ascension – Plymouth

Loď byla zhotovena z modřínu, leteckých překližek a laminátu se skelným tkanivem. Původní polské plány Ing. Milevského na šestapůlmetrovou Zoszku jsem přepracoval tak, aby Niké splnila podmínky pro start v sólo závodě přes Atlantik – OSTAR 1972. Pro získání samořiditelností byl zvolen typ lodě yawl. Niké byla postavena svépomocí v Bohumíně a na vodu spuštěna v roce 1971. Během plavby kolem světa byla takeláž pozměněna na cuttrový typ a bezanový stěžeň byl odstraněn pro vylepšení plavby na vítr. Pro start v závodě OSTAR 1976 byla loď odlehčena odstraněním části zabudovaného interiéru. Rovněž byl nainstalován jednoválcový dieselový motor, hlavně pro výrobu elektrického proudu. Také byla zajištěna nepotopitelnost lodě vyplněním volného prostoru lodního trupu polystyrénem.

1979–1987

Základem druhé, větší Niké byly plány Polské jachtařské loděnice ve Štětíně pro loď typu Cetus, určené pro mezinárodní prestižní závod Admiral Cup. Lodní trup sendvičové konstrukce s použitím Airexu a Kevlaru byl přizpůsoben požadavkům pro start v závodě OSTAR 1980. Interiér, oplachtění a celou řadu detailů jsem však projektoval sám. Lodní trup a interiér postavily polské loděnice, naprostá většina detailů však byla zrealizována svépomocí. Niké II byla spuštěna na vodu v roce 1979 ve Štětíně.

Během závodu Parmelia Race byly svépomocí provedeny menší úpravy pro vylepšení lodě pro OSTAR 1980. Po návratu ze závodu jsem Niké II kompletně přestavěl pro účast v prvním sólo závodě kolem světa The BOC Challenge 1982. Zásadní změny se týkaly interiéru, umístění motoru, nádrží a veškerých vnitřních instalací. Byl přepracován plán paluby, kdy se provedlo zabudování dvou uzamykatelných prostorů pro uskladňování předních plachet. Vytvořili jsme uzamykatelnou nadstavbu, ve které bylo umístěno ovládání lodě a navigační potřeby. Na místo původního plytkého kokpitu pro mnohačlennou posádku přišel úzký a hluboký, pro bezpečnější plavbu v bouřlivých oblastech jižních zeměpisných šířek. Bylo pozměněno kormidlo a takeláž, včetně umístění stěžně. Změny proběhly v takovém rozsahu, že by Niké II nerozpoznala ani posádka, která na ní plula v závodě Parmelia Race. Loď pak byla během závodu přejmenována na Niké III.

V roce 1985 byla Niké III přestavěna dle požadavků organizátorů závodu BOC Challenge 1986. Změnami prošla takeláž, hydraulika s autokormidly, elektroinstalace, byly zabudovány vodotěsné přepážky, změnilo se umístění antén pro dálkovou a satelitní komunikaci a byla provedena řada dalších změn. Rovněž na zádi přibylo samostatné sekundární kormidlo s autopilotním ovládáním a konstrukce pro upevnění řady zařízení, hlavně pro účely navigace a komunikace. Pro závod byla loď přejmenována na Declaration of Independence – Prohlášení nezávislosti.

Po závodě BOC Challenge 1986 byla loď ve velké míře přestavěna pro turistické potřeby a přejmenována na Niké IV.

Svou jachtařskou činnost bych rozdělil na několik samostatných období, která na sebe navazovala. Každé další mělo vyšší cíle a čerpalo ze zkušenosti předcházející doby. I má pracovní činnost měla ohromný a nepostradatelný vliv na dosažení sportovních úspěchů.

Zájem o vodu se u mne zrodil již v době, kdy mé klukovské výpravy směřovaly k nedaleké řece Olši, Odře nebo Ostravici a k nespočetnému množství rybníků v okolí rodiště. S tím byla spojena stavba klukovských plavidel i lodních modelů. Literatura s námořní tematikou pak nasměrovala můj zájem k moři.

Měl jsem rád přírodu, chtěl jsem být lesníkem, ale skončil jsem u stavařiny. Vyučil jsem se zedníkem, udělal průmyslovku a během vojenské služby pak dálkově dvouletou nadstavbu nejnovější stavební technologie a techniky. Později jsem byl přijat na vysokou školu, dal jsem však přednost studiu námořní vědy v Polsku.

Stavařina mi dala ochutnat vše, co jen mohla nabídnout. Podílel jsem se na výrobě těžkých panelů pro průmyslové stavby, na údržbě průmyslových objektů. Na projektové činnosti i na investiční výstavbě od železničního svršku přes silnice po kotelnu s výrobou dvaceti tun páry hodinově a konče třeba osmdesátimetrovým komínem. Projektováním a stavebním dozorem rodinných domků jsem si přivydělával na hrazení svých jachtařských potřeb.

Znalost stavební mechaniky spolu s lodní modelářskou praxí mi dovolila vyprojektovat a postavit nejen mé lodě pro okruhový jachting, ale pomohla i při projekci Niké a Niké II, při jejich stavbě a pozdějších úpravách.

Stavařská činnost mi také pomáhala hradit náklady během plaveb. V Newportu jsem zrekonstruoval střechu a kuchyň, v Austrálii jsem postavil rodinný domek a malý obchůdek a v Jižní Africe pak větší rodinný dům. Dům z tvárnic jsem také postavil náčelníkovi na ostrovech Tuamotu, to však byla jen zábava a odměna za jejich pohostinství.

Také jsem cestou opravoval lodě jiných, montoval televizní antény na střechách australských domů nebo pracoval jako řezník tři měsíce v New Yorku.

Jachtařské základy v aerodynamice, hydrodynamice, závodních pravidlech a taktice a také v údržbě plachet a lodí a ve veslování jsem získal ve svém mateřském jachetním oddíle TJ ŽD Bohumín. Ten patřil mezi přední oddíly v republice a byl nejlepším ve vedení mládeže. Starší členové nám předávali cenné zkušeností i mimo závodní sezonu, kdy minimálně jednou týdně pořádali školení na různá témata.

Má činnost v okruhovém jachtingu trvala deset let, od roku 1959. Hned v prvním roce dorosteneckého závodění jsem získal I. výkonnostní třídu a stejně tak, když jsem přešel mezi dospělé. Pravidelně jsem držel přebornické tituly v okrese i kraji ve dvou třídách po celou dobu této činnosti. Na mistrovství republiky jsem končíval mezi třetím a desátým místem. Tam byl povětšinou můj výkon ovlivněn „studentskou nemocí“ – nedostatkem financí na lepší vybavení.

Později jsem začal přebírat povinnosti svých klubových mentorů. Udělal jsem si kurz sudího III. třídy a později kurz a zkoušky na trenéra. Ten jsem pak vylepšil na druhou třídu. Začal jsem přednášet teorii jachtingu oddílovým druhům, pak i organizovat okruhový jachting jako předseda okresní a krajské jachtařské sekce. Tato činnost mne pak uvedla do předsednictva okresního výboru tělovýchovy v Karviné, v roce 1969 do předsednictva Českého svazu jachtingu a Komise námořního jachtingu v Praze.

Poznání a praxe ve funkcionářské činnosti mi později značně pomohly při zajišťování a organizování mých námořních plaveb a hlavně s překonáváním byrokracie ústředních orgánů jachetního sportu. Měl jsem z ní i osobní sebeuspokojení. Zavedl jsem na kraji lodní třídu mládeže Kadety, založil komisi námořního jachtingu v kraji, vyprojektoval loděnici pro svůj oddíl v hodnotě několika milionů, sehnal na ni peníze a zorganizoval její výstavbu. Podobně jsem pro své spoluobčany vybudoval přírodní koupaliště, tábor mládeže a řadu jiných staveb v brigádnických akcích „Z“.

Při tom všem jsem začal sjíždět naše řeky jako Ostravici, Lužnici, Vltavu a Hron s Dunajem. To mi však nestačilo a začal jsem se ohlížet po větší vodní ploše.

Období námořních plaveb na studeném a bouřlivém Baltském moři začalo v roce 1966 a v podstatě skončilo až v roce 1977, dva roky po mé první sólo plavbě kolem světa, kdy jsem na polské jachtě Polonez, se kterou Krzysztof Baranowski sám obeplul svět, vystartoval v závodě osamělých mořeplavců ze Svinoústí kolem dánského Bornholmu zpět do Polska.

Vše začalo v roce 1966 jachtařským školením v Boškově nedaleko Lešna a pak výpravou k Baltu. Tehdy jsem ve svých dvaceti třech létech poprvé uviděl moře. Za další čtyři roky jsem ho ale prokřižoval všemi směry. Prostřednictvím různých školení jsem prošel všemi námořními stupni a během sedmi plaveb jsem získal dostatek námořní praxe ke složení kapitánských zkoušek. Jako kapitán jsem se se smíchanou polsko-českou posádkou zúčastnil i dvou námořních závodů a domů si přivezl trofeje za třetí a první místo. V kapse jsem měl i diplom instruktora námořního jachtingu.

Tehdy jsem měl plán postavit si malou námořní plachetnici a již jsem na její stavbu sušil dřevo. Tento záměr se však brzy proměnil v úmysl vystartovat v sólo závodě přes Atlantik – OSTAR 1972.

Plavby na první Niké začaly jejím zrozením ve sklepě paneláku, dokončením v opuštěné hale bohumínské chemičky a křtem v roce 1971 na štěrkovně Kališčok, jen padesát metrů vzdálené od břehů řeky Odry.

Niké to měla k moři daleko. Tam i zpět do domovského přístavu Bohumín se musela nechat vždy potupně přepravovat na korbě náklaďáku. Její kýl se dotkl poprvé mořské vody v roce 1971 v jachtařském přístavu Pogoň ve Štětíně, kde jsem si zřídil základnu pro své námořní výpravy.

Její zkušební plavba s četnými zastávkami vedla trasou ze Štětína kolem Dánska do norského Sandefjordu a pak Severním mořem přes ostrov Helgoland a Kielský kanál zpět na Pogoň. Trasu téměř 1 400 mil jsem uplul s posádkou ve složení Mirka Konkolská, Jirka Vrožina a Láďa Měkýš, který mi nejvíce ze všech pomáhal se stavbou Niké. Niké se dobře osvědčila a během plavby jsme natočili vůbec první dokumentární filmy pro televizi v Ostravě.

O týden později jsem vyplul sám na nezbytnou nominační plavbu podobnou trasou ze Štětína úžinami Kattegatu a Skagerraku až k norským břehům, pak přes Severní moře k břehům Anglie a zpět přes Kielský kanál do Štětína. Byla to má první osamělá plavba a byla téměř 1 700 mil dlouhá. Tím jsem splnil podmínky pro účast v sólo závodě přes Atlantik a po transportu Niké do Bohumína jsem ji mohl přes zimní období připravit na start závodu.

K ostatním posádkovým plavbám na první Niké patří tisíc mil dlouhá plavba na start závodu OSTAR 1972, spolu s Mirkou a Jirkou Vrožinou z polského přístavu Štětín do anglického Plymouthu.

V roce 1975 jsem po uzavření své první sólo plavby kolem světa v Plymouthu vykonal podobnou plavbu jen s Mirkou, ale opačným směrem.

V roce 1976 jsem pak na Niké plul na start závodu OSTAR 1976 spolu s Láďou Měkýšem a Karlem Stanovským. Tentokráte byla Niké pro různé komplikace transportována do německého přístavu Hamburk, čímž se plavba na start zkrátila na 800 mil.

V témže roce po ukončení závodu OSTAR 1976 jsem se vracel domů z USA s Karlem Stanovským. Naše trasa vedla na sever z Newportu podél pobřeží USA a Kanady až do přístavu Saint Johns na Newfoundlandu. Pak jsme přelétli Atlantik na Azory a dále přes Biskajskou zátoku do Hamburku. Tato má poslední plavba na Niké byla 5 000 mil dlouhá.

Po plavbě byla Niké transportována do investičního skladu Železáren a drátoven Bohumín a později prodána do soukromých rukou. Parta jachtařů Niké zprovoznila a organizovala nájemné plavby na Jaderském moři. Tam Niké ztroskotala, později byla převezena do České republiky, kde řadu let stála rozbitá ve stodole. Nakonec ji získal Český svaz jachtingu, zrenovoval a vystavil u klubovny Českého Yacht Klubu v Praze. Před osmi lety Niké odkoupilo Národní technické muzeum v Praze a uložilo do depozitáře. Má být vystavena veřejnosti v druhé polovině roku 2017.

Má účast v sólo závodech přes Atlantik začala v roce 1972. Závod se pořádá každé čtyři roky, vždy v roce olympiády. Pravidla i trasa jsou jednoduché. Start v anglickém přístavu Plymouth, cíl v americkém Newportu. Každý závodník musí plout sám jen pod plachtami s využitím přírodních sil a nesmí přijmout žádnou vnější pomoc. Trasa však vede Severním Atlantikem proti směru Golfského proudu a proti převládajícím směrům větru. V době závodu vzniká nebezpečí srážky s driftujícími ledovci, které se uvolňují u Labradoru a které snáší Labradorský proud přímo do trasy závodu. U břehů amerického kontinentu plavbu ztěžují velmi časté a husté mlhy. Samotný Atlantik je v této části značně bouřlivý. Závodu jsem se zúčastnil třikrát.

Poprvé jsem vystartoval v roce 1972. Sedm metrů čtyřicet dlouhá Niké byla druhým nejmenším plavidlem na startu. Největší loď měřila 40 metrů. Neměl jsem valuty a musel jsem si vézt zásoby na osm měsíců. Přetížená Niké ztratila v bouři stěžeň, dostal jsem se zpět bez cizí pomoci a po získání nového stěžně jsem opět vystartoval.

Nehodou jsem ztratil dvanáct dnů, ale do cíle jsem dorazil na poslední chvíli v omezeném čase 60 dnů na 41. místě ze šedesáti startujících lodí a na 7. místě po handicapovém přepočtu. Po závodě jsem pak pokračoval ve své první sólo plavbě kolem světa.

Start jsem opakoval na stejné Niké za čtyři roky v roce 1976. Tehdy se do závodu přihlásilo 125 lodí. Ta nejdelší měřila 72 metrů, přičemž rychlost lodě roste úměrně s její délkou. Atlantik byl neobyčejně rozdivočelý šesti po sobě jdoucími bouřemi. Šest lodí se potopilo a dva závodníci zahynuli. Niké zakončila závod na druhém místě v handicapovém hodnocení. Zpáteční plavbu domů jsem uskutečnil s Karlem Stanovským.

Potřetí jsem startoval v závodě v roce 1980 na nově postavené Niké II. Tentokráte byly lodě rozděleny do třech tříd podle jejich délky. Neobvyklé počasí se slabým východním větrem po dobu deseti dnů zvýhodnilo lehké vícetrupé lodě (jako katamarány a trimarany) a moderní hydrovznášedla. Niké II překonala Atlantik za rekordních 21 dnů. Tímto časem by vyhrála všechny předcházející závody, musela se však spokojit se čtvrtým místem. Do Polska jsem se vracel s Mirkou a Ríšou 4 500 mil dlouhou trasou přes Azory, Portugalsko a Španělsko.

První ze třech sólo plaveb kolem světa jsem uskutečnil na malé Niké v létech 1972 až 1975. V USA jsem využil pozdního dojezdu do cíle po zlomení stěžně během závodu OSTAR 1972 jako výmluvu. Sdělil jsem, že se nemohu vracet domů v období hurikánů, a obdržel jsem souhlas k šestiměsíční plavbě domů trasou pasátů kolem světa. Plavba, během které jsem navštívil přes čtyřicet zemí, se prodloužila na tři roky a byla dlouhá téměř 34 000 námořních mil.

Niké byla tehdy druhým nejmenším plavidlem na světě, jež takovou plavbu ukončilo, a já prvním Čechoslovákem, třetím Slovanem a prvním suchozemcem. Během plavby jsem vydal tři knihy a publikoval stovky novinových reportáží a desítky rozhlasových zpráv a televizních dokumentů. Sólo plavbu jsem začal a ukončil v anglickém přístavu Plymouth a trasa závodu OSTAR 1972 byla její součástí. Do Polska, kde mne čekalo neobyčejně vřelé přivítání několikatisícového davu Poláků, jsem doplul s Mirkou.

Mou druhou sólo plavbou kolem světa byla účast v prvním čtyřetapovém závodě kolem světa – The BOC Challenge 1982. Trasa vedla z Newportu přes Kapské Město, Sydney a Rio de Janeiro zpět do Newportu. Byl jsem spoluzakladatelem této události, ale vedení jachtingu v Praze mi zakázalo účast. Tak jsem odjel na start bez patřičných dokladů a pro jistotu si vzal s sebou Mirku i Ríšu.

V Polsku panovalo stanné právo a příprava na závod byla velmi komplikovaná. Plavbu na start, 6 000 mil dlouhou z Polska do Newportu, s námi vykonal polský jachtař Fredek Brodzinski, který mi pomáhal v Polsku s přípravou Niké II.

Závod kolem světa trval deset měsíců. Vyhrál jsem v něm dvě etapy, udělal pět světových rekordů a obsadil třetí místo. Stal jsem se prvním Evropanem, který obeplul Zemi sám v obou směrech. Doma jsem za to byl odsouzen na jedenáct let a nemělo cenu se vracet, a tak jsme se usadili v Newportu. Naopak Němci mi udělili můj čtvrtý titul jachtaře roku, po Polsku a Československu.

Zprvu jsem měl sponzora pro start v dalším závodě, ale náhlá ekonomická krize v USA mne o něho připravila. Nakonec jsem vystartoval na zastaralé Niké II, která byla nejtěžší a nejkratší lodí z celé flotily. Byl jsem jediným závodníkem bez sponzora. Svůj čas plavby v závodě jsem zkrátil o čtyřicet dnů, vylepšil všechny své světové rekordy a získal další (v pořadí celkem dvanáctý). To vše však stačilo jen na páté místo.

Stal jsem se však prvním člověkem na světě, který obeplul Zemi sám třikrát. Můj sportovní výkon ocenil diplomem i prezident USA Ronald Reagan. Schválně jsme nežádali o cizí občanství, aby všechny mé světové rekordy šly na vrub Československa. Mezitím nás tamější změny a nové zákony připravily o rodné občanství, to jediné, co nám po odchodu zůstalo.

Nastal čas začít se starat o budoucnost. Usadili jsme se v Newportu, kde jsem založil filmařské produkční studio. Na moře jsem pak vyplouval při své filmařské práci. Zúčastnil jsem se řady plaveb na různých lodích a udělal i několik filmových dokumentů o rybolovu na moři.

V Austrálii jsem se živil lovem, 1974

Ostatní námořní plavby začaly stavbou Niké II, která byla vyprojektována pro účast v mém třetím sólo závodě přes Atlantik – OSTAR 1980. Loď byla postavena a slavnostně pokřtěna v roce 1979 v polském Štětíně. Její stavba se samozřejmě neobešla bez dlouhé řady různých komplikací. Měla téměř čtrnáct metrů a byla na vrcholu tehdejší techniky a technologie.

Zkušební plavba proběhla na trase podél polského pobřeží ze Štětína do Gdyně. Na Baltu jsem na Niké II udělal nezbytnou nominační plavbu pro účast v závodě OSTAR 1980. Pak následovala plavba s mládeží 1 600 mil dlouhou trasou kolem celého Baltského moře se zastávkou v olympijském Tallinnu, Helsinkách i jiných zajímavých místech.

Posádku tvořili žáci základních škol. Jejich výběr proběhl celostátní soutěží. Každý měl šanci, kluci i děvčata. Základní podmínkou bylo zlepšit si školní známky o jeden stupeň, takže i pětkaři měli možnost. Mládežnická posádka tvořila rozhlasové i psané reportáže, které průběžně vycházely v dětských časopisech. Články doplňovaly fotografie a během plavby byl natočen film pro Československou televizi Ostrava.

Po technické prohlídce ve štětínské loděnici a po menších úpravách Niké II vyplula s posádkou ze Štětína do přístavu Plymouth, kde jsme se zúčastnili závodu Parmelia Race 1979 na trase z Anglie přes Kapské Město do přístavu Perth v Západní Austrálii, která slavila 150 výročí svého založení.

V závodě, jejž bychom bezpečně vyhráli, jsme vystartovali s týdenním zpožděním z důvodu pozdního vydání cestovních dokladů. Výkon československé posádky ocenil západoaustralský premiér sir Charles Court uspořádáním slavnostní večeře a udělením speciální stříbrné medaile.

Návrat do francouzského přístavu Cherbourg vedl přes Kokosové ostrovy, Srí Lanku a Aden, pak Rudým mořem do Port Saidu a Suezu a dále Středozemním mořem se zastávkou na Krétě, Sicílii a Gibraltaru. Po 18 000 mílích na moři se posádka vrátila domů z Cherbourgu vlakem a já pak plul již sám do anglického přístavu Plymouth na start závodu OSTAR 1980.

Mezi ostatní plavby patří ta v roce 1994 na školní plachetnici Pogoria z Chicaga přes Velká jezera až k atlantickému pobřeží. Rovněž tak i plavba Atlantikem v roce 1997 z Newportu na 1 500 mil vzdálený ostrov Tortola, kde jsem doručil italským majitelům plachetnici. V roce 2012 jsem rybářům z Nového Bedfordu, kteří byli obeznámení jen s pobřežním rybolovem, doručil nově postavenou padesátimetrovou loď z přístavu Mobile. Plavba kolem Floridy a východního pobřeží USA až do jejich domovského přístavu byla 5 000 mil dlouhá. Žádná z těchto plaveb však již neměla závodní nebo reprezentační formu.

Nápad obeplout svět na mne nespadl jen tak z ničeho nic, nýbrž to byl výsledek dlouhodobého zájmu o moře a námořní jachtařskou činnost. V roce 1960 jsem v antikvariátu koupil knihu francouzského mořeplavce Alaina Gerbaulta s titulem Sám přes Atlantický oceán, dokonce i s jeho podpisem. Kniha u nás vyšla v roce 1926 a v roce 1930 bylo vydáno pokračování pod titulem Za sluncem a později další Cestou k domovu. Tyto francouzské překlady popisovaly autorovu osamělou plavbu kolem světa. Byl třetím člověkem na světě, který to dokázal. Musím přiznat, že tyto knihy mne tehdy nijak zvlášť nezaujaly. Pravděpodobně jsem se až příliš věnoval okruhovému závodnímu jachtingu, sjíždění našich řek na kajaku a lyžování. Knihy se však později staly zdrojem informací pro mou první sólo plavbu kolem světa.

O moře jsem se začal opravdu zajímat až v roce 1966. To mi přestaly stačit naše přehrady, rybníky a jezera a začal jsem se rozhlížet po nové, větší vodě. Chtěl jsem odjet na školení námořního jachtingu do polské Třeběže, tam však neměli volné místo, a tak jsem nakonec i se svým kamarádem a jeho ženou skončili v Boszkowě, nedaleko Lešna. Po zakončení jachtařského kurzu a složení zkoušek hned na dva jachtařské stupně jsme odjeli vlakem do Svinoústí, abychom všichni tři uviděli poprvé moře. Dokonce jsme si na něho vypluli na turistickém parníčku. Při dvouhodinové vyjížďce moji přátele onemocněli mořskou nemocí a tím skončil jejich zájem o moře.

První pohled na moře na mne tehdy nijak zvlášť nezapůsobil. Musel jsem samozřejmě ochutnat slanost jeho vody, moře však bylo přesně takové, jaké jsem si ho představoval. Jen daleký mořský horizont mne zaujal a nějakou dobu jsem na něho upřeně hleděl. Cítil jsem touhu dostat se za jeho okraj a poznat, co je za ním.

V té době nebylo v Československu jachtařů se zájmem o moře mnoho a všichni jsme se navzájem znali. Naprostá většina z nich měla zájem o teplé adriatické vody, zatímco mne lákal bouřlivější Baltik. Průkopníkem námořního jachtingu byl jednoznačně Brňák Dušan Vaculka. Svou první plavbu uskutečnil na námořní knížku, která nahrazovala pas u námořníků Československé námořní plavby. Jeho jachtu Pasát odkoupili bratři Pátí, o měsíc ode mne mladší, kteří na ní uskutečnili plavbu z Bratislavy po Dunaji do Černého moře a pak francouzskými kanály zpět až do Prahy. Fotografie jejich Pasátu se objevila v roce 1968 na titulní straně třetího čísla časopisu Potápěč (pozdější Vodní revue) a to samozřejmě nemohlo ujít mé pozorností.

Šel jsem však svou cestou. V té době jsem měl Baltské moře zkřižované všemi směry na polských jachtách. Sbíral jsem znalosti zkušených polských jachtařů, kteří měli za sebou význačné plavby na Island, Špicberky, a dokonce i kolem Jižní Ameriky. Z Polska jsem si dovezl plány na šestapůlmetrovou plachetnici typu Zoszka. V roce 1967 jsem sehnal povolení na skácení osaměle rostoucího modřínu, který měl pravidelná léta, porazil ho a nechal nařezat na dlouhá osmimetrová prkna. Ta jsem pak dva roky sušil. Chtěl jsem si postavit plachetnici pro své námořní plavby, na cestu kolem světa jsem však nepomýšlel.

První laptop s hard diskem, BOC Newport 1986

V roce 1968 se uskutečnil třetí ročník závodu osamělých mořeplavců přes Atlantik – OSTAR 1968. Výsledky i popis závodů se dokonce objevily v našem časopise 100+1. O závodě jsem již ale věděl z polských zdrojů a jako jachtaře závodníka mne zaujal. Požádal jsem organizátory o pravidla závodu na další ročník OSTAR 1972 a rozhodl jsem se, že se závodu zúčastním.

Až vlastně při podrobném zpracování plánu účasti v závodě, který měl cíl ve Spojených státech, přišlo na řadu rozhodnutí o výběru trasy plavby domů. Až tehdy jsem se rozhodl k tomu, že budu pokračovat dále sám cestou kolem světa. O této volbě však vědělo jen několik mých blízkých přátel. Byl jsem přesvědčen, že kdybych se o této variantě jen zmínil, nikdy bych nezískal ani povolení ke startu v závodě přes Atlantik.

V cíli závodu v americkém Newportu na mne již čekal kamarád a režisér ostravské televize Jirka Vrožina. Ten mne přivítal slovy: „Doufám, že pokračuješ dále,“ a ukázal na kufr, který vzal z mé garáže a dovezl spolu se svým filmařským „nářadíčkem“ do Newportu. Kufr byl naplněn námořními mapami pokrývajícími naplánovanou trasu sólo plavby kolem světa.

Osobně věřím, že člověk musí mít štěstí k tomu, aby se mu do životní dráhy zamotala nějaká význačná příležitost. Když se to však stane, musí být vždy na tuto příležitost připraven a musí ji okamžitě „popadnout za pačesy“, aby měl možnost nečekaný okamžik využít a záměr zdárně dovést do cíle.

Před vyplutím jsem neměl strach z ničeho, co by mne během plavby mohlo potkat. Byl jsem mladý a jako každý mladý a nezkušený člověk jsem se cítil nesmrtelným.

Více se o mne obávali jiní. Když Poláci, přece jen lidé moře, zahlédli v přístavu mou malou Niké, okamžitě jsem si vysloužil přezdívku „super kamikadze“. Přezdívku jsem bral s úsměvem. Věděl jsem, že na plavbu jsem se poctivě připravoval řadu let.

Vyhrál jsem značné množství jachtařských závodů, měl jsem léta I. výkonnostní třídu, držel jsem řadu přebornických titulů, vedl jsem okresní i krajský jachetní svaz, byl jsem sudím, trenérem jachtingu II. třídy i instruktorem námořního jachtingu v Polsku. Měl jsem na svém kontě i vítězství v námořních závodech na Baltu, zkušební plavbu s posádkou kolem dánského poloostrova a má požadovaná nominační plavba pro OSTAR 1972 byla třikrát delší a vedla komplikovanou trasou Kattegatem, Skagerrakem a bouřlivým Severním mořem až k břehům Anglie a zpět.

Na závod jsem se cítil dokonale připraven. Dokonce ještě před vyplutím na start jsem splnil i podmínky pro udělení titulu mistra sportu v jachtingu. Celý rok jsem jednou měsíčně jezdil do Prahy pro různá očkování a můj mezinárodní očkovací průkaz se plnil razítky. Nic jsem neponechával náhodě. Malé Niké jsem absolutně věřil. Vždyť každý detail od šeklíku přes záplety na lanech, plachty a další desítky důležitých drobností byly vytvořeny vlastníma rukama nebo mými přáteli pod mým pečlivým dohledem. Jen stavba lodě a její příprava trvala čtyři roky.

Postupně, jak se přibližovalo datum vyplutí na závod OSTAR 1972, rostly mé obavy a strach z toho, že neobdržím povolení ke startu, a jak se později ukázalo, zcela oprávněně. V roce 1968 proběhla v Československu federalizace a u Českého jachetního svazu byla ustanovena komise námořního jachtingu v naprosté většině z pražských jachtařů, jejichž nejúspěšnějším výkonem byla plavba na ploutvové plachetnici Magdalena po Vltavě a Labi do Hamburku a zpět. Jako zástupce kraje jsem byl zvolen do předsednictva Českého svazu jachtingu a jím jmenován do komise námořního jachtingu. Vedení komise však dělalo vše možné, abych se nezúčastnil jejich schůzí a neviděl pod pokličku jejich činnosti.

Tehdy existoval takzvaný demokratický centralismus. Každá sportovní akce se musela postupně odsouhlasit a doporučit od sportovního oddílu přes okres, kraj, zaměstnavatele a ostatní společenské organizace až po centrální orgány v Praze. Při všech mých sportovních akcích jsem měl všestrannou podporu, na okraji Prahy však demokratický centralismus končil a pražský úředníček nebo funkcionář si rozhodoval podle svého zájmu a vlastního prospěchu. Nemělo to nic do činění s tehdejším režimem. Byla to otázka lidí a jejich charakteru. Většina funkcionářů, se kterými jsem jednal, byli nestraníci, kteří potřebovali ukázat své postavení a moc. Po dobu čtyř let se mi nedařilo, aby vedení svazu jachtingu vůbec alespoň jednalo o mé všeobecně podporované sportovní akci.

K závodu jsem potřeboval kapitánské zkoušky, ale komise námořního jachtingu nechtěla zkoušky provést. Nakonec jsem je složil v Polsku, a jen jejich uznání trvalo přes jeden rok. Nechtěli zorganizovat ani kurzy a zkoušky pro nižší stupně, a proto jsem nakonec založil krajskou komisi námořního jachtingu, zorganizoval školení a pak patřičné zkoušky. Výsledkem poté bylo usnesení předsednictva svazu jachtingu, že jakékoliv školení a zkoušky mohou být uspořádané výlučně v Klánovicích u Prahy.

Až pod tlakem a po mnohých intervencích všech možných orgánů v okrese a kraji jsem obdržel na poslední chvíli povolení ke startu, na který jsem s ohromným úsilím dorazil deset minut před limitem. Podobně probíhalo zajištění povolení k pokračování plavby trasou kolem světa. Povolení však z nepochopitelných důvodů bylo vydáno jen na šest měsíců, což k plavbě nestačilo. Při prodlužování povolení k výjezdu byly všechny podklady z okresu a kraje předány na svaz jachtingu, tam však zůstaly v šuplíku a nikdo je neodeslal na státní úřady. Tím jsem se nevědomky stal uprchlíkem s veškerými dopady v podobě zákazu publikování a podobnými následky.

U jihoafrického Durbanu mne nečekaně zastihl sekundární hurikán, který nebyl ohlášen. V té době jsem se nacházel na nebezpečné hranici kontinentálního šelfu, kde se hnal silný Mozambický proud. V těchto podmínkách bylo moře neobyčejně rozbouřeno s vysokými strmými vlnami. Během odpoledne a následující noci jsem udělal s Niké tři kotrmelce a byl jsem i vymrštěn do moře. Dostal jsem se však zpět na palubu a později zpět do Durbanu. Byla to nebezpečná situace, ovšem něco podobného jsem mohl dle zkušenosti jiných jachtařů očekávat. Řešení podobných krizí záleželo vyloženě na mně a byl jsem na podobné příhody připraven. Měl jsem mnohdy mrazení v zádech, to mi však nebránilo v chladnokrevném řešení nebezpečné situace. Horší to bylo s tím, co se dělo mimo mne.

Doma mé problémy rostly s každým rokem mé činnosti. Když jsem se blížil k cíli své sólo plavby kolem světa, vedení českého jachtařského svazu se neobtěžovalo ani odpovědět polské straně ve věci zorganizování mého dojezdu do Štětína, a tak to Poláci zorganizovali po svém, při čemž si nedovolili nikde vyvěsit naši československou vlajku.

Po úspěšném zakončení mé první sólo plavby kolem světa jsem obdržel od vedení Ústředního výboru ČSTV příslib ke startu v dalším sólo závodě přes Atlantik. Vedení svazu jachtingu však nemínilo podat patřičné doklady k dalšímu zpracování. Dokonce jsem se musel obrátit na tehdejšího prezidenta Gustáva Husáka. Povolení ke startu jsem nakonec obdržel. Abych však stihl start, musel jsem Niké transportovat do Hamburku.

Další sportovní činnost se mi podařilo zajistit jen tím, že můj plán byl zahrnut do usnesení výroční konference, která byla nejvyšším orgánem Československého svazu jachtingu a další se konala až za čtyři roky. Předsednictvo svazu jachtingu bylo povinné usnesení splnit, mohlo ho však tichou cestou bojkotovat a to se také dělo.

Po celostátní soutěži žáků na všech základních školách, během které byla vybrána posádka na plavbu kolem Baltského moře se zastávkou v olympijském Tallinnu, předsednictvo svazu rozhodlo, že dalších námořních plaveb se může zúčastnit jen mládež starší šestnácti let. V posádkovém závodě Parmelia Race z Anglie do Západní Austrálie jsme povolení obdrželi s týdenním opožděním, přitom bychom závod bezpečně vyhráli, kdybychom vystartovali včas.

Výhra 3. etapy, Rio de Janeiro 1983

Po mém návratu z třetího sólo závodu přes Atlantik OSTAR 1980 se komise námořního jachtingu dopředu usnesla, že mi již nepovolí nejen žádný závod, ale ani turistickou plavbu na moři, a to jsem měl titul zasloužilý mistr sportu a byl jsem vyhlášen jachtařem roku dvakrát u nás a jednou v Polsku.

Měl jsem obavy o svou další sportovní činnost, věřil jsem však, že toto úskalí překonám. Bez ohledu na situaci jsem se dva roky připravoval za velkých osobních finančních nákladů na první sólo závod kolem světa – The BOC Challenge 1982. V Polsku panovalo stanné právo generála Jaruzelského. Tomu jsem byl schopen čelit. Horší to bylo doma. Nakonec jsem vystartoval bez povolení. V závodě jsem vyhrál dvě etapy a vytvořil pět světových rekordů. Mezitím jsem byl odsouzen na jedenáct let za pošpinění dobrého jména Československa. Nemělo cenu se vracet domů.

Takže při všech plavbách jsem neměl obavy z nástrah moří a oceánů, ale největší obavy a strach jsem měl z funkcionářů sídlících v Praze. Pokud jsem překonal jejich „úskalí“, mys Horn i mys Dobré naděje již byly hračkou. Musím však podotknout, že čím více jsem poznával nástrahy moří, oceánů a přírody vůbec, tím větší mám před nimi respekt.

V cíli posledni etapy, Newport 1986

Při každé plavbě byl ten nejlepší zážitek jiný. V sólo závodě OSTAR 1972 nastal ve chvíli, kdy jsem v cíli rozvinul naši vlajku před objektivy kamer dychtivých novinářů. Během první plavby kolem světa bylo rozhodně nezapomenutelné zakončení plavby v polském Svinoústí a Štětíně, kdy přístavní břehy lemovaly tisíce fandů.

V druhém závodě OSTAR 1976 k nejkrásnějším okamžikům patřilo udělování cen v Londýně, kdy jsem za mohutného pokřiku přítomných přebíral cenu Stříbrného delfína za druhé místo z rukou anglického premiéra sira Edwarda Heatha. Nejhezčím zážitkem plavby mládeže bylo otvírání desítek fandovských dopisů žáků z celé republiky, kteří nezvítězili v soutěži a sledovali naši plavbu na stránkách dětských časopisů. U závodu Parmelia Race z Anglie do Západní Austrálie to rozhodně bylo nečekané ohodnocení premiéra sira Charlese Courta, jenž ocenil náš výkon speciálním pohoštěním a udělením stříbrné medaile vydané u příležitosti sto padesátého výročí založení Západní Austrálie.

V třetím sólo závodě přes Atlantik OSTAR 1980 nejlepším mým zážitkem nebyl úspěch a potěšení z rekordní plavby v závodě, ale společná plavba s Mirkou a Ríšou domů přes Atlantik, kdy jsme poprvé mohli společně vychutnat poklid rodinné plavby.

Start v prvním sólo závodě kolem světa byl pro mne i rodinu značně dramatický. Snad nejlepším zážitkem bylo vítězství v druhé nejdelší etapě, ve které jsem po nehodě startoval s osmidenním opožděním. Během plavby jsem však všechny své soupeře dohnal a předjel a etapu vyhrál. Rovněž ocenění „jachtař roku“ v Německu za úspěch v závodě a za rekord být prvním Evropanem, který obeplul svět sám v obou směrech, bylo také úžasným zážitkem.

Startem v druhém sólo závodě kolem světa The BOC Challenge 1986 a jeho ukončením jsem se stal prvním člověkem na světě, který sám obeplul zeměkouli třikrát. Vylepšil jsem řadu svých osobních světových rekordů a dosáhl nových. Měl jsem z úspěchů velkou radost, ale největším zážitkem byl diplom s oceněním od prezidenta Spojených států Ronalda Reagana.

Prožil jsem velké množství nezapomenutelných zážitků během mých plaveb, ať již na moři, v přístavech, ve volné přírodě nebo mezi lidmi, při všech mých plavbách mi však především šlo o dobrou reprezentaci mé rodné země, a proto také ocenění mých výkonů jinými patřilo k těm nejhezčím zážitkům. Mezi ně rozhodně patří i ocenění Stříbrnou medailí naším Senátem nebo udělení vyznamenání prezidentem Milošem Zemanem za nezapomenutelné atmosféry ve Vladislavském sále, naplněném nejen nejvyššími představiteli naší republiky, ale i historií našich předků.

A co bylo při plavbě nejtěžší? Těžko mohu říci, co bylo při plavbě nejtěžší. Na plavby jsem se vždy připravil, jak nejlépe jsem mohl a jak mi to podmínky dovolovaly. Těžkosti a problémy jsem řešil postupně, jak přicházely, a nepovažoval jsem je za něco zvláštního a neobvyklého. Když mi spinakrový peň rozsekal tvář a uvolnil zuby, chrup jsem zatlačil zpět, zabandážoval tvář a zamířil k nejbližšímu ostrovu. Když jsem se poranil, tržnou ránu jsem si zašil, za pár dnů vytáhl stehy a plul dále. Klidně jsem vstával v půlhodinových intervalech, abych se přesvědčil, že poblíž není nějaká loď, která by do mne narazila. A přece narazila, a to hned dvakrát.

Byl jsem ženatý a měl kluka. Odloučení od rodiny může být pro mnohé náročné. Bral jsem to jako nezbytné zlo. Kdybych byl námořníkem nebo měl nějakou jinou podobnou profesi, také bych byl odloučen od rodiny na šest i více měsíců. Bral jsem vše jako realitu a řešil problémy na místě bez dlouhého uvažování.

Při mých plavbách jsem povětšinou neměl čas sedět na palubě a koukat na moře nebo oblohu. Stále jsem měl co dělat a vůbec mi to nevadilo. Napsal jsem stovky článků, jen proto, abych se o své zážitky mohl podělit s přáteli a fandy. Když bylo třeba, stál jsem i dva dny nepřetržitě u kormidla. Toto jsem však nikdy nepovažoval za problém nebo těžkost.

Na vše jsem si musel vydělat vlastní prací. Dělal jsem zedníka nebo řezníka a s hrdostí jsem čistil i záchodky nebo jezdil jako závozník s fekálním vozem. To vše bylo součástí mého dobrodružství. Každou práci jsem ale dělal tak, abych se za ni nemusel stydět a abych se pod ni mohl podepsat. Mám ohromné štěstí v tom, že ještě stále chodím po této matičce zemi. Jednu ze svých knih jsem věnoval svým kamarádům, se kterými jsem závodil nebo byl jinak zapojen v námořní činnosti. Jen co osobně vím, dvacet jich zahynulo na moři během deseti let.

Jediné, co mě mnohdy mrzelo, bylo pomyšlení na to, že v četných závodech nebo při jiné činnosti jsem mohl dosáhnout daleko větších úspěchů, jen kdybych k tomu měl potřebné prostředky nebo alespoň více štěstí. S tím se však nedalo nic dělat a s výsledkem jsem se chtě nechtě musel vždy smířit.

Loučení s premiérem Austrálie, start, Sydney 1987

V roce 1972 mi bylo řečeno, že nemohu reprezentovat socialistický stát na soukromém vlastnictví, daroval jsem proto Niké svému zaměstnavateli. Bylo mi jedno, kdo mou loď vlastní. Pro mne byl důležitý start v závodě. Když jsem měsíc později ztratil stěžeň v bouři, nový majitel Niké mi zaplatil kus hliníkové roury v Anglii, já si udělal nový stěžeň a mohl jsem pokračovat. Kdybych byl vlastníkem Niké, musel bych závod ukončit, poněvadž moje kapsa zela prázdnotou. Podobných případů bych mohl jmenovat více. Věřím, že každé zlo je k něčemu dobré.

Díky plavbám jsem získal všestrannou zručnost. V době mé první plavby neexistoval internet, GPS, mobil nebo satelitní telefon. Takže nebylo kam se obracet pro informace nebo rady. Veškerou znalost bylo nutno nacpat si do hlavy a bylo toho hodně. Musel jsem se vyznat v astronomické navigaci, poradit si s předpovědí počasí i s vysílačkou nebo jehlou a nití, jak pro opravu plachet, tak i pro ošetření nějakého zranění. Neobešel jsem se bez znalostí mořských proudů a nástrah přírody. Bylo nutno umět pracovat se dřevem, svářečkou, štětcem i rozpáleným šroubovákem jako páječkou při opravě rádia.

Bouřlivý Pacifik, BOC 1987

Neexistovaly počítače a své reportáže jsem psal v maximálně možném množství kopií na tenké průklepové papíry proložené kopírákem. Abych mohl na stále rozhoupaném moři použít malý kufříkový psací stroj, musel jsem se vklínit někde do kouta kajuty, stroj přidržovat jednou rukou na koleně a hlavně ho držet ve vodorovné poloze, aby mi válec svou váhou nesjel v opačném směru. K psaní mi pak zbyl jen jeden prst jedné ruky. V přístavu jsem se pak stal pošťákem se znalostí mezinárodní dohody o lodní poště, Paqueboatu, kterou jsem používal k zasílání zpráv a článků.

Trasy mých sólo plaveb ve školním atlasu

Dychtivost čtenářů a ohromné množství dopisů fanoušků mne donutilo dohnat mezery v češtině. Pocházím z Bohumína, kde před válkou procházela hranice Německa, Polska a Československa, což se samozřejmě odrazilo na místní mluvě, navíc promíchané slezským nářečím. Až do sedmé třídy jsem měl pravidelně čtverku z češtiny, a přesto jsem před několika týdny vydal svou osmnáctou knihu.

V cíli Newport, OSTAR 1972

Psané slovo bylo nutno doplnit obrazovým materiálem. Neexistovaly digitální fotoaparáty, a aby se naexponované filmy v tropech nezničily, musel jsem je vyvolávat v těsném prostoru malé kajuty Niké. Prvně však bylo třeba sehnat v přístavních barech led, aby se vývojka udržela na správné teplotě. Mé 16mm filmy se staly prvními dokumentárními filmy ostravské televize, které bylo nutno doložit podklady ke zpracování scénáře. Jen tato samotná činnost mi později dovolila založit produkční filmařské studio v USA.

Po několikerém obeplutí zeměkoule se mi svět stal malým. Návštěva desítek míst po celé zeměkouli a komunikace s lidmi a hlavně pak práce v různých koutech světa mi dala docela jiný názor na skutečný život, který se značně liší od toho, co nám vyprávějí politici a co nám přednášejí sdělovací prostředky, ovládané komerčními zájmy a politickými záměry. Stal se ze mne jiný člověk, který se dívá na dění ve světě s nadhledem a bez politické zaujatosti.

Měl jsem možnost mít na palubě první přenosný počítač s hard diskem a komunikovat přes satelitní spojení s tehdejším Compuservem, předchůdcem dnešního internetu. Díky svým plavbám jsem prošel všemi stupni vývoje různých druhů počítačů, jejich operačních systémů a digitální technologie od psaného slova přes počítačovou sazbu po digitální video a jeho poslední formy v High Definition a 4K rozlišení.

To nehovořím o přírodě a osobní návštěvě ohromného množství krásných a zajímavých míst na naší zeměkouli, počínaje třeba Galapágami přes Markézy, ostrovy Tuamotu, Velký bariérový útes až po nejsevernější část Aljašky. Mé plavby mi přinesly množství přátel po celém světě a také mi umožnily propagaci mé vlasti.

Musel jsem se naučit trpělivosti, rozhodnosti, plánování i cizím jazykům a zvykům. Byl jsem lovcem, zlatokopem, zedníkem, řezníkem i diplomatem. Naučil jsem se mít otevřené oči i uši za každých okolností a vnímat vše, co se děje kolem mne. Setkal jsem se s mnoha předními představiteli řady různých zemí. Co bych mohl chtít více. Neznám jiný druh sportu, který by mi poskytl jen část toho, co jsem zažil a poznal na vlastní oči při mých plavbách.

Co mi však plavba naopak vzala? Když vezmu v úvahu jen čas, který jsem strávil vyloženě na moři, a to bez ohledu na skutečnost, že doba příprav byla daleko delší, přišel jsem o pět let rodinného života. Byl jsem sice vždy v písemném styku s Mirkou a Ríšou, občas jsem jim telefonoval, poslal zvukovou nahrávku a později se spojoval i s pomocí vysílačky, ale přece jen to nebyl osobní kontakt. Z velké části jsem se svým odloučením nemohl podílet na výchově svého syna.

Manželka nicméně měla zkušenost s dlouhodobějším odloučením už v době mé základní vojenské služby, která trvala 26 měsíců (snad jen s tím rozdílem, že tehdy se nejednalo o mé svobodné rozhodnutí). Mirka s mou činností souhlasila a silně ji podporovala. Té činnosti však nakonec bylo daleko více, než si na počátku vůbec mohla představit.

Ve Spojených státech nás po létech navštívil společný kamarád jachtař Jurek. Pohlídal jsem mu jeho loď a on odjel domů na Vánoce za dětmi a ženou, kterou neviděl osm let. Manželka se bála letů, takže za Jurkem se nikdy nevydala, s dětmi však občas trávil nějaký čas na moři. Jeho případ byl tak trochu polehčující okolností pro mou činnost v mysli Mirky. Naše manželství však běží padesátý čtvrtý rok a neznám jinou jachtařskou rodinku s takovým výsledkem. Tmelem našeho svazku rozhodně není občasná odloučenost, jak by si mnozí mohli domýšlet.

Pokud by někdo chtěl jít v mých stopách osamělé jachtařské činnosti, s Mirkou se shodujeme v názoru, že by se rozhodně neměl ženit a neměl by mít vlastní rodinu s dětmi. Jiné je to v případě, když někdo chce plout se svým partnerem nebo rodinou v rámci poznávání nebo záliby.

Nikomu nedoporučuji vyplout na nějakou delší plavbu, ať sám nebo s posádkou, bez předchozí přípravy a praxe. Nemyslím si, že kapitánský diplom je zárukou úspěchu, rozhodně ne ten získaný v Chorvatsku. Důležitá je znalost uložená v hlavě, a to ještě dobře ověřená v praxi.

Znám lidi, kteří prodali dům, koupili si loď a vydali se na širá moře a oceány. Někteří se postupně naučili ovládat loď a zvládli i navigaci, což je v dnešní době s gpskou nesrovnatelně snadnější. Většina ukončila svá dobrodružství v prvním přístavu, který se jim podařilo najít. Mnozí ho však ještě nenašli a stěží již najdou. Ve většině případů se nejbližší pevnina nachází směrem dolů. Před delší plavbou je nezbytné prověřit nejen posádku, ale i plavidlo.

Je málo jachtařů na světě, kteří upluli tolik námořních mil jako já a kteří překonali tolik moří a oceánů. Přesto musím přiznat, že s každou další plavbou roste můj respekt vůči nesmírné síle mořských plání, rozmarům počasí i mohutnosti přírody jako takové. Člověk může tyto živly jen nepatrně ovlivnit. Ten zkušený může jejich hrátky přežít, naopak nezkušený má jen velmi malou možnost. Při své poctivé přípravě na plavby, při svých zkušenostech a praxi jsem měl štěstí. Svou knihu Zápas o Atlantik jsem věnoval svým kamarádům a jachtařům, se kterými jsem soutěžil v různých závodech na mořích a oceánech a kteří již mezi námi nejsou. Uvádím dvacet jmen zkušených mořeplavců, jež během deseti let pohltily mořské hlubiny. To neznám osudy všech. Nepodceňujte přírodu.

Těm, kteří hodlají vstoupit do arény sportovního soutěžení na moři, bych poradil jedním slovem – NEKOPÍRUJTE!

Pokud někdo chce dosáhnout výrazného úspěchu ve sportu, především si musí všímat všeho, co se děje kolem něho. Musí se neustále vzdělávat, aby byl schopen přijít s novými nápady, s novým přístupem, novým vynálezem nebo s lepším vývojem a vylepšením jak nezbytné techniky, tak i vlastní přípravy.

S novými myšlenkami a nápady a s úsilím uvést je v život obyčejně přichází i úspěch. S kopírováním a i s usilovným vylepšením něčeho, čeho dosáhli jiní, se výsledek většinou vylepší jen nepatrně a brzy je překonán někým jiným. Hodně štěstí!

Richard Konkolski

Dolní Lutyně, 13. ledna 2017

RICHARD KONKOLSKI

se narodil v roce 1943 v Novém Bohumíně. Původní profesí je stavař, který prošel praxí od zedníka přes projektanta po stavební dozor. Působí jako jachtař, trenér, sudí, organizátor tělovýchovy. Námořní jachtař, závodník v závodech osamělých mořeplavců – od transatlantických po závody kolem světa. Kutil, radioamatér i spisovatel s osmnácti vydanými knihami. Fotograf i filmař dokumentarista. Zasloužilý mistr sportu, nositel čtyř titulů jachtaře roku ve třech zemích, držitel dvanácti světových rekordů a řady čestných uznání a vyznamenání udělených prezidentem USA Ronaldem Reaganem, Senátem České republiky i prezidentem Milošem Zemanem. Ženatý od roku 1963, manželka Miroslava a syn Ríša.

BEDŘICH SKÁLA A LYRA II NA VŠECH OCEÁNECH

Milan Švihálek

1984–1991

Černé moře – Turecko – Jugoslávie – Mallorka – Gibraltar – Kanárské ostrovy – Karibik – Panama – Francouzská Polynésie (Markézy – Společenské ostrovy) – Austrálie (Sydney) – Torresova úžina – Mauritius – JAR – Svatá Helena – Martinik – Bermudy – Azorské ostrovy – Gibraltar

Je pozoruhodné, s jak mimořádnou silou hovoří moře k nám suchozemcům. Pro chasníky zrozené uprostřed pevniny jsou nebe, vítr, vlny a plachty jen zdánlivě vzdálenými pojmy. O mořské nostalgii svědčí nejen dodnes živá historie rakousko-uherské maríny, v níž sloužilo velké množství českých, moravských a slezských námořníků, ale v současnosti i pestré osudy mnoha zajímavých osobností z řad suchozemských osamělých mořeplavců, jachtařů a světoběžníků. Díky lidem jako Richard Konkolski, Rudolf Krautschneider a Milan Koláček se může naše oceánské tuláctví chlubit příběhy srovnatelnými se světovými. Ale který z českých osamělých mořeplavců byl vlastně první?

Jmenoval se Václav Vališ, na oceánu však proslul pod jménem William Willis. Narodil se v Hamburku roku 1893 českým rodičům a o svých začátcích prozradil, že již v jinošských letech křižoval pobřežní vody na malých plachetnicích. Proč se vzdal svého původního jména, není známo, stejně jako se nic neví o tom, kdy odešel do Ameriky. Jisté je, že profesionálním námořníkem se stal v roce 1937, kdy se dal poprvé najmout na nákladní loď.