The Hunting Wives

Copyright © May Cobb, 2021

Translation © Dana Konvičková, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub 978-80-7689-211-8

Mé výjimečné mámě Liz. To ona mi vyprávěla příběh,
který mě inspiroval k napsání tohoto románu.
Inspiruješ mě neustále – každý den.

A mému úžasnému manželovi, Chuckovi, který mi pomohl překonat temnotu spisovatelské krize slovy: „No ale už bys měla konečně něco napsat.“ Tohle je pro tebe.

Prolog

Neustále vidím ten její obličej, jak na mě zírá z bazénu. Dlouhé vlasy, ve vodě hrozně tmavé, se vznášejí a kroutí a cuchají se jí kolem krku. Oči má zavřené, tělo plave na hladině. Rty jsou jen lehce, jemně pootevřené a skoro to vypadá, jako by pouze odpočívala, nacházela se ve stavu nekonečného klidu a míru.

Samozřejmě že takhle to vůbec nebylo. Její tělo bylo nalezeno ležící obličejem dolů v kaluži plné bláta a tlejícího listí. Někdo ji střelil zezadu. Ležela zkroucená na zemi u jezera, nedaleko jeho prašného břehu – a voda byla spíše barvy rzi, žádná zářivě tyrkysová. Ale bylo to u bazénu, kde jsem ji tenkrát viděla poprvé.

A týden nato bylo po ní.

1

Úterý, 13. března 2018

Dneska v noci je všechno jinak. Má to tak elektrizující a silný náboj. Jako by se ve vzduchu soustředila energie, která mnou s praskotem a bzučením prochází. Dokážu určit přesný moment, kdy se to dnešního rána všechno změnilo.

Byla jsem doma. Klasická nudná rutina – přecházela jsem z místnosti do místnosti, sbírala poházené prádlo, když tu najednou jako by se něco rozzářilo a obklopila mě silná pulzující energie. Dokonce i ve chvíli, kdy jsem pěchovala oblečení do pračky a zasypávala ho vrstvou mýdlových vloček, jsem už věděla, že můj den se bude ubírat zcela jiným směrem, než je klasický stereotyp matky v domácnosti.

Čekám v místní vinárně na Erin, máme se tu setkat na happy hour. Sedím u jednoho z venkovních stolečků, na hladině skleničky chardonnay, které mi vzadu na jazyku zanechává máselnatý, ostrý ocas, mi tancují sluneční paprsky.

Ještě ráno skoro mrzlo a bylo jen něco málo nad nulou, ale v pozdním odpoledni teplota vyšplhala nad pětadvacet stupňů. První teplý záchvěv letošního jara, takže si to vysedávání tady naprosto užívám.

Ťukám do iPhonu, skroluju přes facebookový feed, ale nenarážím na nic zajímavého. Jen další a další posty o návratu do školy, i když už máme březen. Je to úplně nekonečné. Třiašedesátý den páté třídy! Nebo Prosím, zastavte čas! Rostou tak rychle! Z těchhle příspěvků dostávám tiky, sama bych nic takového nikdy nenapsala. Odložím telefon na stolek a protáhnu si holé nohy a nechám si je trošku prohřát na sluníčku.

Je to skvělý pocit mít na sobě šaty. Ani si nepamatuju, kdy jsem si je oblékla naposledy, a vlasy mám stažené do uhlazeného, ale dostatečně volného drdůlku. Myslím, že vypadám šik, ale bez nějaké extra velké snahy. Když se otáčím, protože doufám, že v davu zahlédnu tu, na kterou tu čekám, šimrají mě na krku stříbrné náušnice ve tvaru peříček.

Dneska ráno se všechno začalo ubírat úplně jiným směrem, takže jsem skončila tady místo na večeři s Grahamem a Jackem. Doma bych sledovala, jak Jack vytírá omáčku ze špaget patkou křupavého chleba a na andělských tvářičkách mu ulpívají oranžové kapky. Teď jsem ale zrovna dokončila své klasické běžecké kolečko v lese kousek od našeho domu. Vešla jsem zadními dveřmi a svlékla si legíny, které jsem už měla úplně propocené a lepily se mi ke stehnům, a vklouzla do pohodlného flanelového pyžama. Máme tu zimu. Samozřejmě ne takovou jako v Chicagu, ale vlhkost udělá svoje a je to najednou úplně jiný, tvrdý druh zimy, která vám zasekne své ledové drápky přímo do kostí a drží a nepustí.

Pořád jsem se celá třásla. Přesunula jsem se do kuchyně, abych si našlehala mléko už na druhé latte, a promnula jsem si ruce, abych se aspoň trochu zahřála.

Ve své domácí kanceláři – vlastně jen takovém pidi koutku v zadní části – jsem zapojila notebook, a zrovna když jsem začínala psát přihlašovací heslo na Facebook, někdo hlasitě zabušil na vchodové dveře.

Myslela jsem si, že je to doručovatel z FedExu s další z mých četných internetových objednávek. Možná piksla espressa Illy – které tak zbožňujeme –, co jsem ho kupovala v jejich obchodě ve městě, anebo snad už sada těch nových polštářů limetkové barvy, které čekám. V tomhle městě je opravdu náročné sehnat hezký textil a doplňky. Poslední dobou se zaměřuju na to, aby to u mě doma vypadalo jako ve snovém zátiší z Pinterestu, anebo, abych tedy byla upřímná, jak jsem si představovala, že to vypadá u Margot doma.

Sama jsem samozřejmě viděla jen několik málo střípků venkovního prostoru, a to pouze na Facebooku na fotkách našich společných známých. Ale všechno se změnilo toho rána, kdy jsem byla pozvána do jejího světa.

Hlasité klepání bylo doprovázeno řinčením zvonku, dále následovalo rychlé zvučné ťukání, takže jsem hned vyskočila a hnala se ke dveřím. Tam jsem našla paní Murphyovou z naší ulice. Už zase. Je opravdu vytrvalá. Co jsme se přistěhovali, najde si alespoň jednou týdně dobrý důvod, aby se zjevila u našich dveří.

„Ahoj, drahoušku,“ řekla a lehce agresivně ke mně sunula krabici narůžovělých grepů.

„Moc vám děkuju, paní Murphyová. Jsou úžasné.“

Nakoukla mi přes rameno v jasné touze nechat se pozvat dál. Ale já tam stála dál a třásla se v ledovém větru, který nás šlehal do tváří, a se strojeným křečovitým úsměvem.

„No, takže,“ řekla jsem dřív, než dostala šanci sama zaplnit prázdno, „asi udělám nejlíp, když ty krasavce odnesu dovnitř.“ Sehnula jsem se pro ty grepy a lehce sousedku líbla na tvář. „Jste opravdu hodná, že na nás tak myslíte. Brzy se s Jackem zastavíme, slibuju.“

„Ach, to bych byla ráda! A Erin je tak šťastná, že jste zpátky. Do všeho mě zasvětila,“ rozzářila se. Počastovala jsem ji dalším oslnivým úsměvem, na patě se otočila, zašla dovnitř a zavřela za sebou dveře.

Zase jsem zapadla ke svému laptopu a dokončila přihlašování. Oči mi okamžitě sjely ke třem novým červeným upozorněním, což mě jako vždycky naplnilo lechtivým vzrušením. Bohužel, nic moc lepšího se poslední dobou nedělo.

Janis Whiteová zareagovala na fotku, kterou jste sdílela.

Srdíčko jako „reakce“ na včerejší obrázek Jacka na houpačkách se zpocenými rozcuchanými vlasy.

Angela Clineová okomentovala váš příspěvek.

Stejný příspěvek. Zbožňuju toho malého miláčka.

Ale horkost mi do tváří vlilo až upozornění číslo tři, ze kterého mi doslova poskočilo srdce.

Vy a Margot Banksová jste nyní přáteli.

Margot Banksová. Ta Margot Banksová ze slavné rodiny Banksů z východního Texasu. Už generace se topí v penězích vydělaných těžbou ropy.

Minulý týden jsem se konečně odhodlala k tomu poslat Margot, po několika měsících „stalkování“ jejích obrázků na Facebooku, žádost o přátelství. Profil měla soukromý, ale proklikávala jsem se jejími fotkami – obrázky, na nichž ji označili naši společní přátelé, jako například Erin – a byla jsem naprosto uchvácena.

Usrkla jsem latte a v hrudi se mi rozhostil příjemný, hřejivý pocit. A když už jsme konečně kamarádky, začala jsem projíždět všechny její facebookové fotky.

Margot v luxusní restauraci, havraní vlasy upravené do perfektního účesu, zastřižené tak akorát nad linií brady. Naklání se do soukromého boxu, dokonale tvarované opálené nohy zkřížené. Zářivě červené rty má jemně pootevřené, snad jako by to byla pozvánka k něčemu víc. Kouřově šedé oči přivřené, možná zrovna svůdně pomrkávala. Graham by to nazval postelovýma očima.

Kliknu na další fotku: Margot oděná v zářivé červené róbě. Nejspíš na nějakém charitativním plese nebo speciální akci pro juniorskou ligu. Zezadu na ni dopadá světlo. Její krásná ramena jsou odhalená, snědá pleť naprosto dokonalá. Culí se podobně jako na předchozí fotografii, jako by si pohrávala s fotografem.

Přeskočila jsem na poslední příspěvky a projela je nahoru. Skončila jsem u toho z místní vinotéky, kde byla minulé úterý. Psalo se v něm: Úterý a happy hour v Chinu – FAKT boží. Jela jsem trochu dolů a všimla si podobného příspěvku z úterka před dvěma týdny. Popadla jsem telefon a napsala Erin:

Nezajdem dneska na šťastnou hodinku?

Neuběhla snad ani vteřina a už mi odepisovala. Na Erin byl vždycky spoleh. Vždy byla připravená na nějakou akci, podobně jako pubertální výrostek na maturitním večírku.

Jooo-hooo! JASSSNĚ.

Svou odpověď obohatila o emoji dvou ťukajících si skleniček šampaňského. Poslala jsem jí zdvižený palec, což jako obvykle rozpoutalo vlnu zdvižených palců na druhé straně.

Vrátila jsem se k Margotiným fotografiím a klikla na další. Margot na trávníku před domem, oblečená v černých šatech na ramínka objímala dvě děti, které vypadaly, jako by právě vystoupily z Renoirova obrazu.

Přitahovalo mi to pozornost k její dokonalé šíji a výstřihu. Na krku jí na řetízku visel diamant, spočívající těsně nad ňadry. Přiblížila jsem si ho, a k mému absolutnímu hororu se mě Facebook otázal: Koho chcete označit?

Zpanikařila jsem a zavřela prohlížeč. Bylo mi, jako by mě někdo přistihl při sledování porna. V močovém měchýři jsem začínala cítit vypitou kávu, postavila jsem se tedy, šla do koupelny a cestou se podívala, kolik je hodin. Zjistila jsem, že uběhla celá hodina.

Ve chvíli, kdy přichází Erin, oblečená v nevkusných hnědo-černých šatech, celá uřícená a splavená, pot se jí line pěšinkou ve vlasech, dopíjím už druhou skleničku.

„Promiň, jdu pozdě.“ Dopadne na židli a vedle sebe odloží svou těžkotonážní kabelu. Má ohavné sandály na platformě a já se najednou cítím skoro až trapně, že mě tu s ní někdo uvidí. Ale je to pořád lepší než být sama. Navíc mám Erin ráda. Doopravdy. Vždycky je veselá, od srdce se směje a oplývá skoro až dětskou radostí a energií. A sebe nenávidím za to, jak o Erin někdy přemýšlím a že jsem schopná ji takhle soudit, ale těch deset let práce v lifestylovém časopisu ze mě prostě udělalo povrchní holku. Je to něco, co bych hodně ráda setřásla a nechala daleko za sebou.

Objeví se číšník a čeká na naši objednávku.

„Lahev napůl?“

„Ano,“ rozzáří se Erin.

Objednáme si Chardonnay, značku, kterou mají speciálně na dnešní happy hour, a Erin se věnuje typickému, otřepanému monologu.

„Tohle jsem TOLIK potřebovala! Mattie se dneska chovala jako šílený malý tyran,“ povzdechla si a zastrčila si za ucho pramen neposlušných vlasů. Mattie – zkráceně Matilda – je Erinina pětiletá dcera. Je to fakt ďáblice, rozkošná malá brunetka s prstýnky vlásků spadajícími kolem obličeje. Miluju ji.

„Začalo to hnedka ráno, když si mermomocí chtěla vzít minisukni – dobře víš, že to by prostě nešlo –, takže když jsme dorazily do školky, byla už tak protivná, že jsem si chtěla vypíchnout oko tupým nožem!“

Erin pracuje pro městskou radu, kde má na starosti vybrané občanské záležitosti – dětské muzeum, místní knihovnu –, její manžel, je to takový ten typ dobráckého medvídka, pracuje z domova, vytváří webovky. Erin může taky pracovat z domu, věnuje se dobrovolnickým aktivitám a vychovává Mattie.

Přichází číšník a doplňuje nám skleničky. Erin je s každou další sklenkou živější a čilejší a pokračuje ve svých rozmluvách. Ve vhodné chvíli přikyvuju, ale přistihuju se, že nejsem schopná ji poslouchat. Očima pořád hypnotizuju ulici a vyhlížím Margot, navíc tajně kontroluju novinky na Facebooku.

Když se vzpamatuju, uvědomím si, že uběhla už více než hodina a obloha se barví do inkoustové temnoty. Po Margot ani památky, a já jsem mnohem zklamanější, než by bylo zdrávo.

O týden
později

2

Úterý, 20. března 2018

Sedím s Grahamem v autě. Veze nás na večírek v sídle Banksových. Ruku má položenou na mém holém koleni a v jednoduchém šedém sportovním saku a sněhobílém tričku mu to vážně moc sluší.

Když jsem si dneska ráno rozbombardovala skříň a vyházela staré a zcela nevhodné šaty a sukně na velkou hromadu na podlaze, nakonec mi oko padlo na trávově zelené krajkové šaty a k nim jdoucí smetanové espadrilky. Vypadala jsem v tom příjemně nenuceně, ještě jsem si připla rudé náušnice a náhrdelník ve stejné barvě.

Připadala jsem si jako ve snách, jako za starých časů, když jsme vyrazili na vernisáž nějaké chicagské galerie. Položila jsem ruku na Grahamovu a pevně ji stiskla.

Banksovi bydlí v oblasti Castle Hill, nejstarší části Mapletonu. Ulice jsou tam plné majestátních domů z dvacátých let minulého století, kdy jejich majitelé zbohatli na ropném boomu. A ten Margotiných příbuzných je bez debat největší. Když projedeme černou kovanou branou, otevře se před námi točitá příjezdová cesta svažující se z travnatého kopečku až k velkolepé stavbě, která svými rozměry připomíná dům někde na plantáži.

Nad zeleným trávníkem se sklánějí rozložité, starobylé duby a v jejich větvoví se sem tam zatřpytí bílá světýlka. Kola našeho auta skřípějí na štěrkové cestě, dokud nedorazíme na dlážděný okruh kolem vstupu do domu.

Dveře nám otevírá vysoký komorník v bílém smokingu.

„Dobrý večer, madam,“ pronese a vede mě od auta směrem k trávníku. Parný večerní vzduch mě po chladivé klimatizaci v autě laská na kůži jako příjemný balzám a skoro až cítím, jak se mi začínají vlnit vlasy. Graham obejde auto, vezme mě za ruku a odcházíme spolu kamsi za dům, kde je už party v plném proudu.

Zahrada za domem je dokonce ještě rozsáhlejší než prostor vpředu, a podobně jako tam i zde jsou skupinky prastarých dubů ozářené světýlky. V živých hloučcích tam konverzovalo sto, možná i víc lidí – většinou postarší dámy ve vší své parádě. Na malý okamžik jsem ve svých střídmých šatech ztratila sebevědomí. Ale pak jsem spatřila Erin, ve středu dění u otevřeného baru. Měla na sobě bílou sukni a jednoduchý modrý háčkovaný top a povídala si se svým manželem Ryanem a skupinkou mužů, kteří byli všichni svorně oděni v béžových kalhotách a košilích s krátkým rukávem.

U zadního schodiště domu byl usazený smyčcový kvartet, cellista do toho dával vše. Davem se proplétaly desítky číšníků v bílých oblecích a na stříbrných podnosech roznášeli předkrmy. Jeden z nich, vysoký a s širokými rameny, pod magnolií v rožku terasy otevíral ústřice.

„Tak jste konečně tady!“ vykřikla Erin, hlas už měla notně rozechvělý pitím. V ruce svírala cínový hrníček naplněný mátovými lístky a ledem. Zatřásla jím jako kelímkem s kostkami: „Ještě jednou, Ryane. A našim přátelům taky!“

Ryan na nás mávne a pak se otočí k baru.

„Úplný cirkus, co?“ zasměje se Erin a opíše hrnkem oblouk směrem k vymóděným obstarožním dámám. Dech jí voní po bourbonu a mentolu. „Ale to jídlo je zatraceně skvělé!“

Říkám si, že přiopilou ji mám asi raději – je mnohem vtipnější.

„Dá si někdo humří rolku?“ ptá se číšník. Ulovím si na tácu rovnou dvě, jednu strčím do pusy sobě a druhou podám Grahamovi. Nějak jsme nestihli pořádnou večeři – jen jsme se podělili o narychlo udělaný sendvič, zatímco se nám přitom mezi nohy pletl Jack a dolaďovali jsme instrukce s chůvou. Kručí mi v břiše, ale pak mi Ryan podává mátové pitíčko, které mi v hrníčku rozvážně zamíchal.

Usrknu. Pusu mi zaplaví cukernatá mentolová chuť – drink je tak sladký, že mě ten alkohol při polykání ani nepálí v hrdle. Lačně hrníček vypiju a poručím si další.

„Grahame, jestli uvidíš tácek s krabími koláčky, všechny nám je přihraj!“ upozorní ho Erin. „Jsou naprosto fenomenální.“

Graham pozvedne hrníček směrem k Erininu a přiťukne si s ní. „Na fenomenální krabí koláčky!“

„Ano, ano!“ živě přitaká Ryan a všichni si připíjíme.

A jako na zavolanou se objeví číšník s rozměrným tácem plným vzpomínaných krabích koláčků. Graham jich několik uloví a posílá je dál. Jeden si nacpu do pusy (jsou opravdu naprosto fenomenální) a další čajznu Grahamovi. Upřímně doufám, že jídlo trochu zpomalí působení alkoholu, který se mi už neřízeně valí krevním řečištěm.

Za korunami stromů pomalu zapadá slunce a zbarvuje nebe dobroskvova s cákanci jasné oranžové. A jak se šeří a padá tma, večírek začíná být jednak intimnější, ale také mnohem zábavnější.

Smyčcový kvartet dohrál a z reproduktorů od stanoviště dýdžeje se line mdlý zpěv Katy Perry. Přidalo se ještě vrzání cvrčků a živý hovor všech zúčastněných dosahuje takové hlasitosti, že člověk musí na druhého křičet, aby mu vůbec rozuměl.

Přejíždím očima hloučky lidí a snažím se někde zahlédnout Margot.

„Kde jsou tu toalety?“ křiknu na Erin.

„Tamhle za lázněmi. Představ si, lázně!“ rozchechtá se a mávne rukou k nízké stavbě u bazénu, který je sám o velikosti menšího rybníku.

Než se otočím k odchodu, podá mi Graham skleničku šampaňského. Unikající bubliny mě šimrají do hřbetu ruky. Proplétám se davem, cítím se tak nějak bezstarostně a celkem již značně ovíněně – krok mám na těch vysokých podpatcích dost nejistý.

Bazén je modravou oázou obloženou šedými dlažebními kostkami. Obejdu ho a namířím si to k budově lázní, z jejichž útrob se line dlouhá řada přeparfémovaných dámiček. Zaujmu místo ve frontě, a zatímco se řada posunuje, upíjím ze skleničky. Už se chystám vkročit do plně osvětleného prostoru, když odněkud zpoza rohu uslyším hrdelní smích.

Vystoupím z řady a vyplížím se za budovu.

A tam stojí Margot. Opírá se o dřevěnou stěnu, v ruce jí povlává sklenička šampaňského. Srdce mi v hrudi poskočí radostí. Má na sobě tmavošedé šifonové šaty, krátké a hladké, a nohy jí ve světle dopadajícím sem z lázní doslova září. O kousek se přiblížím, ale je v obležení tří dalších žen, které poznávám z Facebooku.

Stoupnu si na špičky a doufám, že si mě všimne. Zdá se ale, že dámy se k Margot také naklonily blíž, a vytvořily tak kolem ní neproniknutelnou zeď. Dlaně mám zbrocené potem, a jak tam tak postávám bokem celého hloučku, připadám si hloupě. Otočím se k odchodu, když vtom uslyším Margot.

„Omlouvám se, nechceme vás nijak opomíjet, jenom se schovávám před svou matkou,“ zapřede.

Ostatní tři se otočí a věnují mi letmý pohled, přičemž mě sjedou odshora až k podpatkům bot, jako by mi viděly až do krku. Nejspíš mě ale schválí, protože rázem sevření kolem Margot uvolní a ustoupí na stranu. Atraktivní vyvinutá bruneta mě počastuje širokým úsměvem. Vedle ní stojí trochu hranatá žena s širokými rameny, oblečená v jednoduchých černých šatech. Callie Jenkinsová, Margotina nejlepší kamarádka, tedy podle Facebooku. Pouští mě do hloučku, popelavě blond vlasy zastřižené po ramena má dokonale načesané a její oči se neusmívají.

Třetí je drobně vyhlížející žena v bílých šatech na ramínka, ruce má zkřížené přes břicho a pevně k sobě tiskne jednoduchou černou kabelku. Je hezká takovým tím nenápadným a nepříliš doceňovaným způsobem: vlasy má v barvě havraní černi a jiskřivě modré oči jí zvýrazňují velice šik designové brýle. Působí upjatě, ale s určitým dráždivým sexuálním podtónem, asi jako knihovnice v pornofilmu.

„Potřebuješ dolít?“ ptá se Margot a vytahuje lahev z kbelíku s ledem u nohou.

„To by bylo skvělé,“ řeknu, ačkoli už mám dávno dost. Naplní mi skleničku.

„Já jsem Tina!“ ozve se přátelská brunetka a divoce mi potřásá rukou.

„Sophie. Sophie O’Neillová,“ řeknu. „Moc mě těší.“

„A já jsem Jill. Jill Simmonsová,“ vystoupí ze skupinky ta malá, drobná černovláska a vloží mi do ruky svou jemnou dlaň.

Callie tam dál stojí jako nezdvořák, dokud jí Margot nešťouchne loktem do žeber a nezasyčí na ni: „Vychování.“

„Callie,“ řekne a natáhne ke mně svou hřmotnou paži. Potí se jí dlaně a její podání ruky je typická leklá ryba.

„A mimochodem, já jsem Margot,“ představí se paní domu. Její kouřové oči se potkají s mými, hlas má sametově jemný. Hledám v tom pohledu záblesk poznání a říkám si, jestli si mě třeba nepamatuje z Facebooku, ale chová se, jako by mně nikdy předtím neviděla. „Tohle je dům manželových rodičů. A tady naše schovka,“ zahihňá se.

Všechny se na mě s očekáváním otočí, a tak rychle přeruším trapné ticho.

„Nedávno jsem se sem přistěhovala,“ vyrazím se sebe přiškrceným hlasem. Chvěju se a připadám si nepatrná.

„To já taky!“ zavýskne Tina.

„Ne, ty ne,“ odfrkne si Margot.

„No, hádám, že už to budou tak dva roky, no,“ uzná Tina medovým hlasem. „Ale jsem z Fort Worth. Nepocházím přímo odsud jako ostatní holky.“

Pořádně si je prohlížím a dochází mi, že jsou všechny podobně cinknuté jako já. Zvednu ke rtům skleničku a napiju se. Šampaňské mě pošimrá v krku a trochu podráždí můj pořád ještě dost prázdný žaludek.

„A ty jsi vlastně odkud?“ zeptá se mě Tina, v uších se jí třpytí diamanty.

„Chicago. Nebo spíš předměstí Chicaga.“

„A cos tam na severu dělala?“

„Pracovala jsem jako redaktorka jednoho lifestylového časopisu.“ Když to řeknu, všimnu si, jak se ke mně Margot zvědavě přitočí a začíná mi věnovat větší pozornost.

„Však to znáte, měla jsem na starost profily celebrit, umělecké kruhy, prostě tenhle typ věcí,“ drmolím.

Margot se mi zvídavě zadívá do očí. Prstem přitom objíždí okraj skleničky s vínem.

„Tak to je fakt něco! Ale jak ses octla tady?“ zeptá se a nakrčí nos.

Všechny se zasmějí. Margot popadne lahev šampaňského a zase mi doleje.

„Strávila jsem tu poslední dva roky střední školy a tak nějak se mi tu zalíbilo. Je tu hezky, ne?“ usměju se a zase se zhluboka napiju vína. Být najednou ve středu Margotina zájmu je úžasné a zároveň nekonečně stresující.

I když už dávno zapadlo slunce, noc je pořád teplá, až dusná. Přehodím si vlasy přes rameno a říkám si, že si tím aspoň trochu ochladím krk.

„Jako je to faaajn,“ řekne protáhle Margot, „ale Chicago to teda není.“

Callie si pohrává s perlovým náhrdelníkem, oči na mě upřené, druhou ruku bojovně opřenou v bok.

„Chtěla jsem trošku zvolnit a prostě od toho všeho vypadnout. Mám teď malé dítě. Manžel je architekt a našel si tady dobrou práci. V Mapletonu jsme už asi sedm měsíců.“

Nervózně se porozhlížím kolem sebe a hledám Grahama. Nahýbá se nad otevřeným barem v sevření Erin, která do něj bezpochyby hučí jednu z těch svých nekonečných historek. Pohled má soustředěný a vlídný, hlavu lehce na stranu a zaujatě ji poslouchá. Vlasy má ještě pořád dokonale napomádované a zuby až neskutečně bílé, vidím to dokonce až odsud.

„To je on?“ chce vědět Margot a ukazuje směrem ke Grahamovi.

Kývnu.

„Je ták krásný,“ řekne, koketně pohodí boky a nespouští z něj oči.

Zamrazí mě. Pomyšlení na to, že považuje Grahama za přitažlivého, mě z nějakého důvodu rozechvěje.

Očima sjedu po lemu jejích šatů. Stehna má naprosto výstavní – péčí o ně musí strávit hodiny denně.

Jill se v kabelce hlasitě rozvibruje telefon. Otevře ji a obsah se jí vysype na trávník.

„Bohajeho, ty jsi opilá!“ zakvílí Margot.

„Vpoho,“ řekne Jill, sehne se, a už se válí po trávníku. „Domů trefím.“

Vítězně vstane s telefonem v ruce. Obrátí se ke mně. „Bydlím dva bloky odsud.“ Máchne přístrojem směrem někam k temnému lesu za námi a přejede prstem po displeji.

„No, tak kdo si tě žádá teď?“ škádlí ji Margot.

Jill studuje displej s nakrčeným obočím. „To je Alex. Chce vědět, jestli nezajdeme v pátek večer na rande. Chjo. Ví dobře, že pátky patří vám, holky.“ Když odepisuje, znatelně jí poklesnou ramena.

„O víkendu bych chtěla dělat něco jiného,“ řekne Margot.

„Jsem rozhodně pro,“ zvolá zajíkavě Tina a hezky tvarované rty se jí přitom zkroutí do ďábelského úšklebku.

Callie se přitočí k Margot, opře se jí o rameno a něco jí zašeptá do ucha.

„To je v pohodě,“ sykne Margot směrem ke Callie, a odpálkuje ji tím. Obrátí se ke skupince. „Vlastně si spíš myslím, že bychom ji měly pozvat mezi nás.“

Jill vzhlédne od displeje telefonu, vydechne, a odfoukne si tak z obličeje pramínky vlasů. Nemám nejmenší tušení, o čem se to baví, ale upřeně všechny zkoumají mou tvář.

„Nebo myslíš, že bysme jí to neměly říkat?“

Tina pokrčí rameny, ten oslnivý úsměv se jí usadil už i v očích. „Nevidím důvod, proč ne. Přece ani nezná všechny lidi ve městě.“

Callie si mě upřeně prohlíží, ale vklouzne mezi nás Margot. Nahne se ke mně a ztišeným hlasem pronese: „Máme tajný klub. Střelecký klub.“ Její dech jako by mi elektrizoval kůži na šíji.

„Každý pátek večer, bez výjimky, odjíždíme k mému domu u jezera, kde střílíme na terč, někdy na předem smluvený cíl. Prostě jedeme vypustit páru.“

V krku mi skoro hoří a úplně mi vyschlo v puse.

„Chtěla by ses k nám přidat?“

Automaticky přikývnu – udělala bych cokoli, co by si řekla.

„Tak teda nashle v pátek,“ řekne a otočí se na podpatku. „Budu se muset jít ukázat hostům,“ zavolá ještě přes rameno a zamíří k davu, ostatní tři ženy ji následují.

Čekáme pod světélkujícím dubem, s větvemi naducanými jako nožky novorozence, na číšníka. Graham vytáhne šrajtofli a začíná si připravovat peníze na dýško. Erin se odpoutá od Ryana, zamíří k nám a odstrčí mě na stranu.

„Všimla jsem si, že sis dneska večer nějakou dobu povídala s Margot a těma jejíma kámoškama,“ pronese a v hlase přitom nemá ani náznak žárlivosti. Silueta dubu je proti purpurově ošlehanému nočnímu nebi černá. „Překvapilo mě to,“ dodá. Dřívější ovínění je, zdá se, pryč a v obličeji se jí teď usídlila spíš starost. „Jenom jsem ti chtěla říct,“ – nahne se ke mně blíž, jako by nechtěla, aby to slyšel někdo další, – „abys byla opatrná. Margot Banksová není dobrý člověk.“

O týden
dříve

3

Současnost
Středa, 14. března 2018

Skrze rolety proudí jasně žluté světlo a rozlévá se po pokoji. Příliš mnoho světla. Zaspala jsem. Zkontroluju hodiny – je sedm čtyřicet pět. Posadím se na posteli, jazyk mám po tom všem, co jsem včera vypila s Erin ve vinárně, nateklý a úplně na troud, hlavou mi koluje nepříjemná tupá bolest.

Odpoutám se od postele a sejdu dolů do haly. Graham s Jackem jsou v naší sluncem zalité kuchyni. Jack sedí u snídaně a toustem vytírá z talířku hroznovou marmeládu. Graham se sklání nad prkýnkem a krájí Jackovi jablko ke svačině. Vlasy má po sprše pořád ještě trochu zplihlé a do čela mu padá vlhký pramen, dodávající mu klukovsky svůdné vzezření.

Při pohledu na ně celá jihnu.

„Dobré ráno, sluníčko!“ řekne mi a obdaří mě laškovným úsměvem.

Když jsem včera v noci vklouzla do postele, stulila se k němu a zavrtala do jeho teplého objetí, dávno spal.

Zrovna mi udělal čerstvé latte a poslal mi ho přes kuchyňskou linku. Bože, jak já toho chlapa miluju. Často se divím, jak jsem vůbec dokázala natrefit na někoho tak solidního, vždy tak neuvěřitelně dobře naladěného. Vezmu mu tváře do dlaní a dám mu rychlou pusu. Jack se ke mně už taky batolí a obejme mi nohu ulepenou rukou. Sehnu se k němu a lechtám ho, až piští radostí.

„Cestou ho vezmu do školky,“ řekne Graham.

„Určitě?“

„Jasně. Už tak máme trochu zpoždění. A ty teda rozhodně nemáš zrovna reprezentativní účes.“ Zašklebí se, mrkne na mě a popadne Jacka, načež oba zamíří k zadnímu vchodu. Jejich totožné blonďaté kadeře se pohupují ve stejném rytmu.

Srknu si kávy, ale co teď opravdu potřebuju, je čistá voda, takže si vytáhnu ze skříňky skleničku a natočím si vodu z kohoutku. To je jedna z těch skvělých věcí na životě tady – zdejší voda je dokonale čistá –, a než vyrazím na ranní rozběhání, celou sklenici vypiju.

Dneska je tepleji. Nebe se skví úplně bez mráčku a je slunečno, a tak si sundávám mikinu a uvazuju si ji kolem pasu. Jdu po naší ulici a zamířím ke své obvyklé trase. Plot od sousedů se už pomalu ztrácí pod příkrovem zimolezu, který dneska kvete tak doširoka a voní tak omamně, že okolní vzduch chutná jako nějaká sladká dobrota.

O několik domů výše si všimnu starší dámy, kterou vždycky potkávám venku, jak se sklání nad svými květinovými záhonky. Musí jí už být určitě přes devadesát, ale je tady – shrbená nad čerstvě vypleveleným kusem hlíny sází řádek růžových tulipánů. Malou ručkou v červené rukavici mi pokyne, já zamávám zpátky.

Tahle čtvrť je docela stará a typické jsou pro ni rozlehlé jednopodlažní domy z šedesátých let, usazené na opravdu velkých pozemcích. Sama o nich ráda přemýšlím jako o babičkovských domcích.

Samozřejmě že když jsme koupili ten náš – Sycamore Drive číslo 509 –, chtěli jsme si to celé s Grahamem nejdřív zrekonstruovat a přizpůsobit. Hliníková okna proto šla pryč a místo nich jsme nechali osadit celoplošná, jako jsme viděli na líbánkách v jižní Francii.

Zahladili jsme štukované stropy, strhli hráškově zelený koberec a nechali udělat prkennou dubovou podlahu. Původně oranžové a nahnědlé venkovní cihly jsme přetřeli našedo a dům jsme ještě zkrášlili tyrkysovou a černou.

Tyhle staré domovy, jakoby zakonzervované v čase a prostoru, mám ale moc ráda, stejně tak jako tichý rytmus ulice, kdy slyšíte zpívat ptáky. Nebo třeba i zalévání z konve. Všechny ty krásné zvuky, které se na předměstí Chicaga už dočista vytratily.

To byl i jeden z důvodů, proč jsme se přestěhovali zrovna sem. Chtěli jsme zvolnit. Nechat to všechno daleko za sebou. A při ránech, jako je to dnešní, si říkám, že by nám to tady opravdu mohlo vyjít.

Pořád mám v paměti ten horký, malátný den loni v létě, kdy jsem to konečně rozsekla a rozhodla se, že se musíme odstěhovat z Evanstonu.

Byli jsme zrovna v parku blízko centra města. Graham se nám pokoušel sehnat piknikový stolek – všechny ale byly obsazené. Já jsem houpala Jacka na houpačce a ošoupané gumové sedátko mě hřálo do dlaní.

Vzhlédla jsem a zjistila, že jsme obklíčení mořem upnutých džínsů, všechny přitom na sobě měli muži. Každý měl navíc obuté buď mokasíny, nebo nízké conversky. Vlasy prokvetlé šedinami a ruce samý nervózní pohyb, jak neustále kontrolovali své iPhony. Ženy měly oblečení od velkých návrhářů. (Sama miluju krásné šaty, ale v sobotu ráno v parku? Přišlo mi to nepřirozené.) A všichni se oblažovali občerstvením ze Starbucks a dávali na odiv, jak jsou šťastní. Po očku sledovali své děti a napomínali je a vypadali naprosto vyčerpaně.

Kam se poděla ta nespoutanost mého dětství? Kde jsou skupinky dětí pobíhající po sousedství a bunkry v lesích? A když už byli kolem nějací rodiče – třeba na zahradní narozeninové party –, uklidili se všichni někam spolu. Míchali si koktejly a prostě si hleděli svého, nekroužili kolem svých dětí jako krvežízniví komáři.

Tak jsem o tom rozhodla. Pohlédla jsem na Jacka a uvědomila si, že bych pro něj chtěla něco jiného.

Myslela jsem, že přestěhovat se sem bude řešení.

Mapleton v Texasu, město s padesáti tisíci obyvateli. Dost malé na to, abychom si občas připadali nepatřičně, ale zároveň dostatečně velké pro uzené chilli papričky. Rychlá devadesátiminutová cesta na východ od Dallasu, ale místo je tak dobře ukryté v borovicových hájích, že máte dojem, jako byste utekli na opačný konec světa. A také pravidelná dvouletá zastávka při matčině nekonečném kočování Amerikou.

Moje máma, Nikki Jonesová, je totiž cestující zdravotní sestra s chlapem v každém přístavu. Přidrzlá dlouhovlasá blondýna. Prakticky vždycky dobronzova opálená ze solária. V současné době usídlená na pohotovosti v San Diegu – dala nám velmi jasně najevo, že chce být jen babičkou na prázdniny a přes FaceTime. A já jsem s tím docela v pohodě. Vlastně mi to dost vyhovuje.

Poslední selfíčko, které od ní máme, je staré několik týdnů: Nikki v titěrných zavazovacích bikinách s potiskem americké vlajky. Podala jsem tehdy telefon Grahamovi a obrátila oči v sloup.

„No sákryš, nenechala si udělat nová prsa?“ zvolal Graham.

Sebrala jsem mu telefon a začala studovat její bujnou hruď. Očividně ano. Poklepala jsem na fotku a zmáčkla „smazat“.

Otec od nás odešel, když mi bylo pět, ale ve vzpomínkách ho mám jako sérii vůní a zvuků – velké ruce se skvrnami od nikotinu, které vždycky silně voněly po dubu a tabáku, hluboký baryton a sladce vyřčené sliby, které skoro nikdy nedodržel. Ale když jsem vyrůstala, cítila jsem ho silně právě pro jeho nepřítomnost, prázdné místo v životě, které se matka snažila neustále zaplňovat dalšími a stále jinými muži.

Mapleton byl poslední štací mých středoškolských studií. Dorazily jsme sem, když jsem měla nastoupit do předposledního ročníku. Pronajaly jsme si další nevýrazný dům s nezapamatovatelným vybavením, a když chtěla Nikki – ani si vlastně nejsem jistá, jestli jsem jí někdy říkala mami – před mým nástupem do maturitního ročníku zase zvednout kotvy, prosila jsem ji, abychom zůstaly aspoň tak dlouho, ať dokončím střední školu. Našla jsem si pár kamarádů, jako například Erin, s níž jsem se seznámila na hodinách geometrie a která byla jednou z mála holek, co se se mnou vůbec chtěly bavit.

Člověk by řekl, že po takovém životě nebudu schopná nikde dlouho vydržet a budu se cítit jaksi vykořeněná, pravdou ale je, že to ve mně jen zvýšilo potřebu jistoty a stability. Takže když přede mnou Graham po pouhých šesti měsících randění poklekl před irskou hospodou v Chicagu a zeptal se, jestli bych si ho nechtěla vzít, vykřikla jsem: „Ano!“ Vlastně spíš vykvikla, po třetí lahvi guinnessu už jsem byla trošku cinknutá a točila se mi hlava. Cítila jsem se opravdu šťastná, že se stanu součástí jeho kansaské rodiny, značně bodrého a silně katolicky orientovaného klanu O’Neillů.

A pořád mě to dělá šťastnou. Ale asi je ve mně i ta neukotvená povaha mé matky. Možná proto bývám často tak neklidná.

4

Jsem u vstupu na stezku. Stromy jsou tu tak vysoké a cestička tak úzká, že máte dojem, jako byste vstupovali do jeskyně. Teplota spadla o deset stupňů a vršky borovic tvoří jakousi přírodní stříšku, zastiňující slunce.

Odvážu si z pasu mikinu, vklouznu do ní a rozběhnu se. Stezka má několik kilometrů, na jihu sousedí s rozsáhlými, udržovanými zahradami, na severu pak s neprostupným, hustým lesem. Tohle není ten Texas, který byste si představili – plný krav a zaprášených rančů –, tohle je hluboký východní Texas.

Běžím dolů z kopce. Lýtka i plíce mě začínají pálit, ale ještě přidám, dokud za sebou nemám skoro dva kilometry. Než dorazím ke svému oblíbenému mostu přes průzračný mělký potůček. Zastavím se tam, nahnu přes zábradlí a zhluboka se nadechnu čerstvého vzduchu. Je těžký a vlhký.

Zurčící potůček běží přes mechem porostlé kameny a podél něj rostoucí metrové kapradiny jsou orosené kapkami. Tohle místo na mě působí skoro starobyle, možná až posvátně. A po městských betonových běžeckých stezkách, které se táhly za naším starým bydlením v Evanstonu, je tohle pro mě naprostý luxus.

Samozřejmě že i tahle trasa je lidským výtvorem, ale ta černá térová cesta vznikla už tak dávno, až působí, jako by byla vrostlá do země. Její povrch je celý popraskaný a zvrásněný jako starý obličej.

Dneska ráno jsem tu nezahlédla živou duši, což není vůbec neobvyklé. Občas tu narazím na nějakého běžce v letech nebo uštvanou chůvu tlačící kočárek s naducaným batoletem, ale většinu rán mám tuhle cestu sama pro sebe.

„Jsi si jistá, že chodit tam úplně sama je bezpečné?“ ptává se mě pravidelně Graham.

Připomenu mu, že v Chicagu jsem byla taky zvyklá vracet se domů pozdě v noci sama taxíkem.

„Je to naprosto bezpečné,“ ujistím ho vždycky. „Jen já a pár zpívajících lelků.“

Tahle stezka slouží zároveň jako bohatý zdroj pro můj instagramový feed @ZpomalenyZivot, až na to, že tenhle feed není momentálně bohatý vůbec ničím – spíš ho nechávám chudnout. Ale dneska ráno jsem se přistihla, jak si iPhonem cvakám nové fotky – divoký ostružiník obrůstající malý mostek, datel vyklovávající dírky do zlatohnědé dubové kůry – a vytvářím si pro ně v hlavě hashtagy (#TerapieLesem #FotimePrirodu #MilujuMistoKdeZiju). Až dorazím domů, možná pár z nich i zveřejním.

Vymysleli jsme si to tak, že když se sem přestěhujeme, sníží se nám jednak náklady na bydlení a taky budeme mít k dispozici peníze z prodeje starého domu, takže se budu moci vykašlat na práci a vychovávat Jacka v poklidném a pohodovějším duchu, který jsem pro něj vždycky tak chtěla. Farmářské trhy o víkendu, pohodové večeře, které budu mít čas připravovat, my tři radostně se procházející po rozkvetlé louce, kam jsme si vyrazili na rodinný piknik.

Také jsem se chtěla víc věnovat svému snu – psaní blogu a na instagramový profil, které by při troše štěstí mohly vyrůst až v obrazovou lifestylovou knihu. Považuju se za takovou „pionýrku“, ale bez zbroje samozřejmě, takový ten typ, co vždycky hraje Gwyneth Paltrow, akorát bez všech těch nesmyslů okolo.

Graham dostal v Chicagu nabídku místa partnera v architektonické kanceláři, ale statečně souhlasil se stěhováním, a nakonec získal tady v Texasu ještě lepší platové ohodnocení.

A mně se tu nejdřív líbilo. Ale co se při našem příjezdu jevilo jako svěží závan vzduchu – skoro žádná doprava, prakticky prázdné obchody, nekonečné denní hodiny jen pro sebe –, mě kupodivu začalo brzy obtěžovat.

Víkendy utečou jako nic. To jsem celou dobu s Jackem a Grahamem. Ale dny pracovního týdne se šíleně táhnou. Všechny domácí práce mám hotové za necelou hodinu, projíždím pak prázdnými ulicemi a jen zřídka musím v obchodě stát ve frontě. Dokonce i s mým psaním a posty na Instagramu zbývá nekonečno hodin k naplnění.

Vyfotím poslední obrázek – širokoúhlý pohled na zpěněný potok – a pak zamířím zase nahoru do svahu. Nutím se do sprintu, dokud se kocovina nezačne vzdávat a nezmizí mi ten mlžný opar v hlavě.

Jsem skoro na vršku kopce, když zpomalím do kroku a všimnu si muže stojícího v jedné ze zahrad.

Stáhnu si brýle proti slunci a zapnu mikinu. Jsem si jistá, že je neškodný, ale je tam takhle úplně pokaždé, na sobě staré, odrbané montérky, a něco kutí v zemi, na vydutém břiše se mu pohupuje dalekohled. Jmenuje se Harold, myslím, že říkal, když jsme spolu mluvili poprvé.

„Ten mám na pozorování ptáků,“ zachrčel tehdy a poklepal na dalekohled masitou dlaní. „A manželka mi zrovna koupila k Vánocům tenhle iPhone, takže teď si ty malé uličníky můžu i fotit.“ Vydoloval nový telefon z přední kapsy montérek a podal mi ho, abych si ho mohla prohlédnout.

Byl docela přátelský, ale něco se mi na něm nezdálo. Je jedním z těch lidí, kteří se vám při rozhovoru nikdy nedívají do očí – jeho pohled mi spočinul na hrudi, a to na dobu delší než vhodnou. Když od té doby míjím tohle místo, instinktivně se naježím a věnuju mu jen slušné rychlé mávnutí.

Dneska neudělám ani to. Vytáhnu telefon a pohrávám si s ním v ruce, předstírám, že jsem plně ponořena do psaní zprávy. Ale cítím tlak jeho pohledu, a je dost jisté, že když sejdu kopec a ohlídnu se přes rameno, bude jeho dalekohled namířený mým směrem.

5

Čtvrtek, 15. března 2018

Je ráno. Sedím v pracovně, popíjím latte, a zatímco se mi nabíjí notebook, hledím z okna. Včera v noci pršelo a všechno na zahradě je zelené a svěží. Sleduju červeného kolibříka nořícího se do trumpetových květů křivoušů, jejichž korálově rudé lístky jsou poseté nazlátlými tečkami.

Dneska je den služebnictva. Tedy ne u nás doma, samozřejmě. U Margot, na Kensington Drive číslo pět. V té zlaté klícce v sousedním Kensington Place.

Vím to, protože jednoho mrazivého zimního rána před dvěma měsíci jsem parkovala před branami, když tam dorazil obstarožní, vlastní existencí znavený minivan a zamířil si to přímo do vjezdu. Jo, tak moc jsem se v tomhle malém městě začala nudit. Řidička, žena středního věku se zplihlými vlasy, stáhla okýnko a vytáhla ovladač. Vrata se rozevřela a já následovala minivan dovnitř.

Už jsem tam párkrát takhle vysedávala a doufala, že se mi podaří zahlédnout aspoň kousek Margotina domu. Nikdy jsem ale neměla odvahu na to, abych se vydala řekněme za nablýskaným jaguárem nebo mercedesem. Když jsem však ve své pět let staré Toyotě Highlander vjížděla za tímhle minivanem, cítila jsem se bůhvíproč dost nenápadně.

Tu adresu jsem už znala (další výhoda života na malém městě: na rohožce vám pořád ještě přistával telefonní seznam a bylo dost jisté, že veškeré informace o Margot jsou zaznamenány pod jménem Banksová). Sledovala jsem dodávku projíždějící kolem sousedství připomínajícího park. Dokonalé ulice bez poskvrnky se zářivě bílými chodníky.

Kolem obrovských, nově postavených sídel, jejichž rozlehlé pokoje zaplňovaly akordeonovitě se rozpínající vzdušná křídla po stranách, se rozkládaly perfektně udržované trávníky připomínající golfová hřiště. Střed jednoho z pozemků tvořil průzračně blýskavý rybníček, lemovaný smutečními vrbami pohupujícími se ve větru. Fontána ve středu jezírka vzhůru k nebi orgasmicky vystřikovala gejzíry vody.

Dodávka zaparkovala u obrubníku před Margotiným domem. Přibrzdila jsem a našla si místečko dál na ulici pod obrovskou smokvoní.

Z auta vyskočila žena s uklízecím náčiním a vypravila se k domu. U gigantických dřevěných vchodových dveří se objevila Margot a obě ženy zmizely uvnitř.

Už dřív jsem viděla jak vzdušné snímky, tak pohledy na Google street view, ale naživo byl ten dům snad ještě velkolepější. Jako rozlehlá středomořská vila. Krémově bílá, se štukováním a červenými a žlutými detaily. Venkovní stěny obepínal plazivý fíkus a na příjezdové cestě se jako párek tuleňů leskly dva klidně odpočívající černé mercedesy.

Seděla jsem tam s topením na plné pecky, a než jsem konečně odjela, začínala mi ta vyhřívaná sedadla docela připalovat zadek.

Dneska už nic takového dělat nemusím. Připojím telefon k počítači, a zatímco se mi nahrávají fotky, mrknu na Facebook a na Margotin profil.

Vím, že bych neměla. Měla bych od rána pracovat na svém blogu, ale poslední dobou mám opravdu velký problém s disciplínou a motivací. Zatím nemám moc vysokou návštěvnost, nebo závratný počet sledujících na Instagramu, takže si někdy připadám, jako bych ty posty rovnou házela do propasti zapomnění.

Na rozdíl od světa časopisů tady neexistuje žádné opravdické uznání, následující například publikovaný článek nebo dokončenou korekturu. Zároveň nemá člověk žádné termíny, jichž by se musel držet, a nemusí se nikomu zodpovídat.

Jenom na pět minut, říkám si. A pak budu zase pokračovat v práci.

Margot mi to hodně ulehčila. Na Facebooku má dokonce album nazvané „Náš dům“, a tak se proklikávám fotkami a prohlížím si stovky metrů nádherných pokojů s naleštěnými podlahami a třpytivými lustry. Dechberoucí a zároveň mrazivé. Dokonce i dětské pokoje jsou jako z prvotřídních snímků v časopisech – na podlaze se neválí žádné hračky, ani nikde neleží neuklizená panenka. Chlapecký pokoj vypadá jako z katalogu od Ralpha Laurena, takže si jasně představuju budoucnost jeho obyvatele v barvách námořnické modři a bílé: soukromá škola, univerzita Ivy League, pak bude následovat Wall Street nebo možná práva.

Další je hlavní ložnice. Tóny krémově bílé a šedé barvy. Docela smyslné. Obrovská postel, ověšená saténovými nebesy, působí jako přepychový dárek čekající na své rozbalení.

Zavírám Margotiny fotky a jdu zkontrolovat vlastní feed.

Jako první na mě vyskočí post od Erin. Roztomilá fotka Mattie, jak si hraje u brodu. Zmáčknu tlačítko se srdíčkem a nechám komentář:

Rozkošná!

Další příspěvek od Erin:

Nezapomeňte, potravinová banka zítra přijímá konzervované jídlo.

Kliknu na „To se mi líbí“ a napíšu si na samolepicí papírek poznámku, abych nezapomněla nakoupit jídlo v konzervě.

6

Poprvé jsem Margot na Facebooku objevila krátce poté, co jsem se sem přistěhovala zpět. Přes Erin. I když je Erin skrz naskrz přírodní a ekologicky smýšlející žena a matka a moc se nezajímá o společenskou scénu, kvůli své dobrovolnické činnosti občas nutně zabrousí do vysokých kruhů, jako jsou ty, v nichž žije Margot.

Několik dní před Vánoci byla Erin, spolu s dalšími zhruba dvaceti ženami, označena v jednom žoviálním příspěvku. Týkalo se to vánočního večírku – a především šlo o „Tanečky mám a dětí“, benefiční akci pro místní dětské divadlo.

Moje oči okamžitě našly v té změti matek a dětí na fotce Margot.

Na sobě měla černou róbu s jedním ramenem odhaleným a rozparkem tak vysokým, že jí končil až nahoře na stehně. Krk jí obepínal diamantový náhrdelník a tmavé vlasy, sčesané dozadu, měla ulíznuté, že byla nablýskaná jako nová pence.

Něco mě k ní přitahovalo, očima jsem studovala její perfektní stehna, její útlá zápěstí. Ale ze všeho nejvíc mě fascinoval ten její výraz. Ten pohled „vem si mě“, ale taky to, že ačkoli všichni ostatní se spíš připitoměle usmívali, Margot měla ústa našpulená do stejného úšklebku, jaký mívala skoro na všech fotografiích. V tom výrazu byla až určitá neuctivost a dával jasně najevo, že tahle žena je naprosto odlišná od všech ostatních přítomných.

Lízla jsem si chardonnay, které jsem ten večer popíjela, a prolétla komentáře. První byl od Erin:

To byla TAKOVÁ sranda! Mattie byla nadšená!

Následoval vodopád podobných reakcí, sdílejících Erininu radost a dojetí: