Think Like a Horse

Všechna práva vyhrazena včetně práva na šíření celku
nebo po částech v jakékoli podobě.

Toto vydání vychází ve spolupráci s G. P. Putnam‘s Sons,
imprintem Penguin Publishing Group, divizí Penguin Random House LLC.

Copyright © Unbridled Horses, LLC, 2021

Translation © Helena Hartlová, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-102-9

ISBN mobi 978-80-7689-103-6

Příští generaci lídrů

Úvod

Všechno, co opravdu potřebuju znát, jsem se naučil od koně

„Prý pomáháte lidem, co mají problémy s koňmi.“

„Ne, paní, to nedělám… Je to tak trochu naopak. Pomáhám koňům, co mají problémy s lidmi.“

– Nicholas Evans, Zaříkávač koní

Když jsem vyrůstal, moji nejlepší přátelé měli čtyři nohy a velké uši. Na naší broskvové farmě v Palisade, malém městečku v západním Coloradu, kde Skalisté hory přecházejí do pouště sousedního Utahu, choval táta muly.

V jedenácti letech jsem dostal za úkol „krotit“ hříbata mul, což je starý kovbojský výraz – jde o to, naučit koně přijmout sedlo, uzdu a jezdce. Jak už sám výraz napovídá, obvykle se neprovádí příliš šetrně. Cílem je přemoct vůli mnohem většího a silnějšího zvířete, aby se podvolilo pokynům jezdce. Nebo jak říkával táta: „Ukázat mu, kdo je tady pánem.“

Když táta hříbata pevně držel za ohlávku, cítil jsem, jaký mají strach. Vyškrábal jsem se jim na hřbet a držel se jich jako o život, když v panice vyrazili mezi broskvoně. Žádný div, že se báli. Divokému koni může na hřbetě přistát leda tak puma. I já se bál, a měl jsem proč. Brzy jsem byl samý šrám a modřina. Nejednou mě větve stáhly pod strom nebo mě zvíře shodilo na tvrdou zem a já lapal po dechu.

Rychle jsem si o mulách zapamatoval jednu důležitou věc. Pokud usoudí, že přijdou k úrazu, nikdo je nedokáže k čemukoli přimět. A už vůbec ne hubený kluk vážící sotva třicet kilo. Takže jsem musel zjistit, jak s nimi spolupracovat. Navíc se mi příčilo, že se tátovy metody spoléhají na bolest a strach.

„Chceš, aby tě začal vnímat? Kopni ho do břicha,“ říkával.

To mi nesedělo. A tak jsem se s mulami pokoušel raději spřátelit, dostat se jim do hlavy a vykoumat, jak by se daly přesvědčit ke spolupráci. Jeden z prvních triků jsem použil u svého oblíbeného hříběte Skeetera. Podrbal jsem ho za velkýma žlutýma ušima, on sklonil hlavu, protože chtěl ještě, a já mu v klidu přehodil nohu přes krk. Když potom hlavu znovu zvedl, sklouzl jsem dozadu a seděl mu na hřbetě. Jel jsem na něm bez sedla a uzdy, a když jsem chtěl, aby zastavil, prostě jsem se předklonil a vzal ho kolem krku.

Dnes na své koně nasedám tradičnějším způsobem. Ale hlavní zásady, které jsem kdysi uplatňoval na tátovy muly, tedy důvěra, trpělivost, pevnost, laskavost a úcta, zůstávají základem mé celoživotní práce. A platí to nejen pro mé čtyřnohé přátele, ale stejně tak pro ty dvounohé.

Ukazuje se, že když člověk uvažuje jako kůň, hodně mu to pomůže zjistit, jak být člověkem.

Koňův učeň

Pokud by mi tehdy někdo řekl, že budu nakonec pracovat nejen s koňmi, ale i s lidmi, rozhodně bych mu nevěřil. A už vůbec bych si neuměl představit, že budu nakonec psát knihy a předávat zásady vedení manažerům, koučům, rodičům, politikům, soudcům a dalším. Mým klukovským snem bylo stát se horalem, po vzoru legendárních postav z mých oblíbených knížek. Žil bych sám v divočině jen se svými mulami – lovil, rybařil a kladl pasti. Odjakživa jsem byl radši se zvířaty než s lidmi.

Což dává smysl, když si vybavím své zážitky z dětství. Moje matka se potýkala se sebevražednými depresemi a útěchu hledala v Bohu. Otec byl tehdy drsný muž, který neměl ponětí, jak projevovat nebo přijímat náklonnost. Nikdy se na mně ani na žádném z mých tří sourozenců nedopouštěl fyzického násilí, byl ale velmi kritický a na své děti neměl čas ani trpělivost. Vyrůstal jsem bez dozoru do míry, o níž dnes soudím, že hraničila se zanedbáváním. Nebylo nikoho, kdo by mi bránil, abych si šel zaplavat v prudkém proudu zavlažovacího kanálu, jezdil po zrádných stezkách mezi vysokými skalami a tábořil v divočině jen ve společnosti mul. V devatenácti jsem si jednu z mul jménem Kate osedlal, na jinou jménem Jack naložil zavazadla a zamířil podél pevninského rozvodí na sever do Kanady.

Dojel jsem jen do Wyomingu, kde mě zaměstnali na jednom ranči a já se začal živit jako kovboj. Tam jsem poznal svou první ženu Locke, nadanou koňařku a hudebnici. Společně jsme žili a pracovali v mezinárodních klubech póla a na rančích od Texasu přes Kalifornii a Kansas až po Idaho a nakonec se vrátili do Wyomingu. Moje láska ke koním nikdy neochabla a byl jsem považován za dobrého trenéra, většinou jsem ale dělal věci postaru a spoléhal na sílu, strach, zastrašování a opakování. Nebyl jsem záměrně krutý – to lidé, kteří s koňmi takto pracují, v zásadě nejsou – už jsem ale nebyl ten kluk, co se kamarádí s mulami. Přišel jsem o svou někdejší přirozenou citlivost. Koně byli mým živobytím a já dělal všechno, co jsem považoval za nezbytné, abych připravil dobře vycvičené, poslušné koně pro ranč, pólo nebo na přehlídky.

Všechno se změnilo, když jsem poznal trenéra koní Raye Hunta. Ray mi připomněl, co mě kdysi naučila mula jménem Skeeter: pokud chci koně seznámit se sedlem a jezdcem, neznamená to, že musím zlomit jeho vůli. Ve skutečnosti se to dá udělat přesně opačným způsobem, nechat koně uplatnit vlastní svobodnou vůli a vytvořit situaci, v níž se kůň rozhodne se svým jezdcem spolupracovat.

Někdy se tomuto přístupu vedenému koněm říká „přirozené koňáctví“. Jindy je označován jako „zaříkávání koní“. Ve skutečnosti to není tak tajemné, jak to zní. Jde jen o to, pochopit, jak funguje koňská mysl, a na základě tohoto poznání rozvíjet dobrovolné partnerství založené na vzájemné důvěře a respektu, férovosti a jasně stanovených hranicích. Jinými slovy: uvažovat jako kůň. Jde o formu jemné komunikace, jež se odehrává prostřednictvím řeči těla a obratného užití tlaku a uvolnění. Tento přístup je tak účinný, že může budit dojem magie, ve skutečnosti ale spočívá v důsledném uplatňování několika jednoduchých zásad.

S využitím filozofie, kterou jsem se naučil od Raye a později od jeho mentora Toma Dorrance a dalšího skvělého koňáka Tinka Elordiho, jsem se znovu stal učněm koní. Po rozchodu s Locke jsem se seznámil s Jane, která se stala mou druhou ženou. Spolu s dcerou Tarou jsem přesídlil do Wyomingu na ranč Diamond Cross severně od Jackson Hole na úpatí Tetonských hor. Jak vždycky říkám, jsem ten šťastný kovboj, co přijel a oženil se s rančerovou dcerou. Tento krásný kus země spolu s bezpečným přístavem, jenž jsem našel v manželství, se pro mě staly prostředím, kde jsem nalezl své pravé životní poslání. Začalo to skoro náhodou. Přišla nám s Jane nabídka, zda bychom neměli zájem uspořádat soukromé rodeo pro tři stovky manažerů společnosti Microsoft. Najali jsme místní kovboje, aby jezdili na býcích a vzpínajících se koních a soutěžili v jízdě kolem barelů. Divákům se to moc líbilo a my si za jeden večer vydělali víc než prací s hříbaty za celé léto. Následovaly další skupiny. Začal jsem do těch akcí vkládat ukázky „zaklínání koní“ – s užitím zásad, o něž se s vámi podělím v této knize – a reakce byly nečekané. Ukázalo se, že si lidé z těchto drobných ukázek odnášeli mnohem víc než pouhé pobavení. Přicházela nám záplava zpráv o tom, jak mocný dopad to na ně mělo, osobně i profesně. „Zjistil jsem, jak být lepším manažerem, ale i lepším rodičem,“ napsal nám jeden z ředitelů.

„Opravdu to změnilo způsob, jak komunikuju se svým týmem,“ uvedl jeden manažer. „Naučil jsem se méně kritizovat a být trpělivější, odměňovat drobné známky pokroku a připravovat lidi na úspěch.“

Dnes k nám na ranč přijíždějí nejrůznější návštěvníci z celého světa, aby se učili o vedení, důvěře, týmové práci a komunikaci. Některé z jejich příběhů najdete na těchto stránkách, stejně jako příběhy mnoha koní, které jsem měl tu čest poznat (jména jsou v některých případech změněna kvůli ochraně soukromí). Nemůžu o sobě říct, že bych byl manažerský poradce, a už vůbec ne terapeut. Jsem trenér koní. Často jsem si kladl otázku, co mě – kovboje s jen taktak dokončeným středoškolským vzděláním – opravňuje k tomu, abych všechny ty špičkové lídry něčemu učil. Pravda je taková, že výuku obstarávají koně – já se jen pokouším tlumočit.

Když jsem jednou uvažoval o té nečekané cestě, kterou se můj život vydal, otevřel jsem Bibli a přečetl si větu „Synu člověčí, pověz analogii.“1 Okamžitě mě to oslovilo. Věřím, že koně skutečně jistou analogii nabízejí. Lidé, kteří mě sledují při práci s koněm nebo čtou příběhy o koních, jež jsem cvičil, si sami dokážou interpretovat, čeho jsou svědky, a odkrýt skutečnosti významné pro svůj život. Reflektují své vlastní nedostatky a chyby, uvědomují si svůj potenciál zlepšování, a možná si dokonce přiznají svůj strach a vnitřní zranění, jež do té doby skrývali. Ponaučení, která si odnášejí, jim pomohou stát se efektivnějšími manažery na pracovišti a lepšími rodiči svých dětí. Některým pomohou překonat trauma či závislost, odpustit svým blízkým, s nimiž se odcizili, čelit strachu, posílit sebedůvěru nebo najít zápal pro život.

Během desítek let, kdy tuto práci dělám, pozoruju stále znovu, jak se lidé mění – a pokaždé k lepšímu. Byl jsem svědkem toho, jak se z tvrdých a necitlivých lidí stali lidé jemnější a empatičtější. Ze zakřiknutých a bojácných lidé pevnější a sebejistější. Z pyšných a arogantních lidé pokornější a zranitelnější. K žádné z vyjmenovaných změn nedošlo proto, že bych těm lidem řekl, co je s nimi v nepořádku. Jen zkrátka uviděli svůj obraz v koňském zrcadle a začali na něm pracovat.

Z každé lekce, kterou lidem přijíždějícím na ranč předávám, si něco odnáším i já sám. Bylo mi ctí pracovat s některými z nejvýznamnějších osobností světa obchodu a politiky a z našich rozhovorů, korespondence i z pouhého pozorování, jak komunikují se svými týmy na ranči, jsem načerpal mnoho zrnek moudrosti. Stále znovu mne udivuje podobnost mezi postupy, jež uplatňují ve vedení svých společností, a zásadami, které jsem si osvojil při výcviku koní. Zásady, jež uvádím na stránkách této knihy, vycházejí z příkladů všech velkých lídrů, které znám, ať už dvounohých nebo čtyřnohých.

Kázání pro oči

Pokud si kladete otázku, nakolik je rozumné aplikovat metody výcviku koní na lidi, dovolte mi, abych se vyjádřil jasně: lidé nejsou stejní jako koně a to, co platí na koně, nemusí vždy platit na lidi. Krom toho nejde o metodu, ale o filozofii. O soubor hlavních zásad utváření zdravějších vztahů – s koňmi, s lidmi, i sami se sebou. Každý kůň je jiný, stejně jako každý člověk, a tak co platí na jednoho jedince v jednom okamžiku, nemusí platit na jiného v jinou chvíli. Pokud „moudrost koní“ omezíte na metodu, čehož se mnoho lidí dopouští, rychle se stane nepružnou a omezující. Pokud ale pochopíte filozofii skrytou v jejím jádru a budete se k ní vracet, povede vás ke správným řešením bez ohledu na situaci.

Než se do toho pustíme, chci se s vámi podělit o jednu báseň. Miluju tradici kovbojské poezie. Na konci ukázky své práce se často postavím vedle koně na obrácené vědro a opřu se mu o hřbet, aby si zvykl, že jsem nad ním – připravuju ho na situaci, kdy se skutečně vyhoupnu do sedla. Když se začne uvolňovat, občas zůstanu stát na vědru, s rukou na jeho šíji, a odrecituju našim hostům nějaké verše. Když potom sedíme u ohně, nezřídka chtějí slyšet další. Jednu z mých nejmilejších básní – kterou si oblíbilo i mnoho lidí, s nimiž pracuju – napsal před více než stovkou let Edgar A. Guest. Nese název Kázání pro oči2 a zní takto:

Přesvědčí mě, co vidím, ne tvá řeč,

nevysvětluj mi cestu, raději mě veď.

Zrak vnímavějším je žákem nežli sluch,

rada mě leda zmate, příklad je lepší druh.

Nejlepší kazatelé svá slova žijí,

přesvědčí nás, když podle slov též činí.

Rychle se naučím, co se mi předvede,

co ruce dokážou, tvůj jazyk nesvede.

Třebas je přednáška moudrá a učená,

ocením víc, co druhý udělá.

Tvé velké rady nemusím snadno nahlédnout,

ale jak žiješ, to nelze přehlédnout.

Laskavý skutek vzbudí mou laskavost,

když silný pomůže zastavit nepravost.

Pomohl slabému, jenž začal klopýtat,

i já chci silný být, s ochotou pomáhat.

Kdo byl kdy na cestách, mnohem víc ocení

průvodce, co směr jen ukáže, namísto řečnění.

Dobrý učitel mnohému naučí, lidé přijmou, co sami uvidí.

Jeden čin spatřený předčí sto, co nikdo nevidí.

Kdo jednou stál po boku čestným, cti vždy už dostojí,

vždyť jazyku správného žití snad každý rozumí.

Výřečností mě třeba oslníš, ale přec:

Přesvědčí mě, co vidím, ne tvá řeč.

Zvu vás k četbě následujících stránek, na nichž se seznámíte s lidmi a koňmi, jež jsem poznal, a přeju si, abyste popisované události prostřednictvím mých slov „viděli“. Nemám v úmyslu vám kázat. Denně jsem ale svědkem drobných zázraků, jež se odehrávají uvnitř ohrady stejně jako v životech lidí, kteří se shromažďují okolo ní. Koně mi předali velkou moudrost, jak být lepším otcem, lepším manželem, lepším manažerem a lepším člověkem.

Doufám, že také vy spatříte v jejich příbězích poselství, která nám předávají.

1 Ezechiel, 17:2

2 Edgar A. Guest, “Sermons We See,” Collected Verse of Edgar A. Guest (Chicago: Riley & Lee, 1943), 599. Poprvé publikováno in: The Boy Agriculturist, vols. 12–13, Illinois State Training School for Boys, 1919.

Kapitola první

Koni nemůžete lhát

Žádný filozof nám nerozumí tak důkladně jako pes nebo kůň.
Prokouknou nás na první pohled.

– Herman Melville

Tryskem uhánějící kopyta zpomalila a zastavila se. Vyděšený mladý kůň přestal obíhat ohradu a otočil se ke středu, kde jsem stál já. Slyšel jsem jeho těžký dech a cítil pot, který mu zbarvoval sytě kaštanovou srst – připomínala nekontrolovaný požár a podle ní jsme ho pojmenovali: Wildfire. Ještě nedávno žil volně se stádem mustangů, bez jediného doteku lidské ruky. Teď bylo na mně, abych ho naučil žít a pracovat s lidmi, a on se tak mohl dostat do dobrého domova.

„Teď zvažuje možnost, že třeba přece jen nejsem tak hrozný,“ řekl jsem skupině lidí, kteří přihlíželi zpoza ohrady. „Nemůžu ho přinutit, aby mi začal důvěřovat; musí se k tomu rozhodnout sám. Chci, aby si zvolil možnost, že se svému strachu postaví, místo aby utíkal. Správnou volbu mu dělám snadnou a tu špatnou obtížnou. Utíkat je namáhavé. Přijít ke mně je snadné. Tady uprostřed si může odpočinout.“

Kůň si to zatím tak docela neuvědomil, všiml jsem si ale změny v jeho výrazu. Divoké záblesky v jeho očích zeslábly a on teď skláněl hlavu, což je známka podvolení. Poznal jsem, že brzy přijde ta chvíle, kdy ke mně pomalu zamíří, aby si mě očichal, a já ucítím jeho teplý dech. Klekl jsem si do prachu. Chtěl jsem být co nejmenší, nepředstavovat pro něj hrozbu. Dal mi najevo respekt a teď byla řada na mně, abych vůči němu projevil pokoru, uvolnil napětí a ukázal mu, že nejsem predátor.

Zatímco jsem čekal, až se hříbě odhodlá k prvním váhavým krokům důvěry, mou pozornost upoutalo cosi na druhé straně ohrady. U oplocení stál mladý kovboj. Po půvabných tvářích mu stékaly slzy.

Jeremy Morris byl na ranči Diamond Cross naším prvním zaměstnancem a tehdy pro nás pracoval teprve pár týdnů – nebo spíš, jak jsme s oblibou žertovali s mou ženou Jane, my pracovali pro něj. Jeremy byl rozený vůdce s přirozeným sebevědomím a charismatem, byl tím typem muže, jehož společnost lidé s radostí vyhledávají a bez problémů ho následují. Nerad ale přijímal pokyny. Nedlouho poté, co u nás začal pracovat, jsem po něm chtěl, aby projel koně, kterého jsem krátce předtím získal výměnou.

„Nedrž ho moc pevně,“ varoval jsem ho. Už jsem zjistil, že pevné držení u toho koně vyvolá paniku. Začne prudce couvat, bojuje s uzdou a může zranit sebe i všechny kolem. Jenže Jeremy neposlouchal a kůň se zjančil. Vzepjal se, přetrhl udidlo, prudce se otočil a odřel Jeremymu sedlo. Nikdo naštěstí nepřišel k úhoně, ale mohlo se to stát.

Jeremy odváděl dobrou práci, neustále však zkoušel, kam až může posouvat hranice. V noci byl na flámu a ráno přišel znavený. Přesto měl pro práci s koňmi a dobytkem nadání (a skvěle to uměl s našimi firemními klienty, podle nichž ve svém kovbojském ustrojení s hedvábnou kravatou vypadal jako filmová hvězda z westernu). Ostatní pomocníci na ranči ho měli rádi a naše děti ho zbožňovaly. A tak jsme se snažili, aby to fungovalo. S Jane jsme tehdy byli nezkušení manažeři, takže jsme se nepochybně sami dopouštěli pěkné řádky chyb.

Jeremy se okolo koní pohyboval celý život a k nám přišel proto, že se chtěl naučit moje metody výcviku. Stejně jako já vyrůstal v prostředí drsných kovbojských manýrů, zaujala ho ale možnost cvičit koně způsobem, který nespoléhá na strach, bolest ani sílu. Vysvětlil jsem mu, že ho nemůžu naučit žádnou metodu, můžu mu ale předat svou filozofii – soubor zásad, na nichž veškerý můj výcvik spočívá. Každý kůň je jiný a každý vyžaduje trochu odlišný přístup, zásady ale zůstávají beze změny.

Vím, že tyto zásady, s nimiž vás na následujících stránkách seznámím, při práci s koňmi fungují. Přesvědčil jsem se o tom ve stovkách, ne-li tisícovkách případů. Tehdy jsem ale teprve začínal tušit, že by se daly uplatnit také na lidi. Proto mě účinek mých slov a praktické ukázky na toho mladého kovboje stojícího u ohrady překvapil.

Dnes, bezmála o dvacet let později, už by mě překvapit nemohl. Není nic neobvyklého, že za mnou lidé po zhlédnutí ukázek přicházejí se slzami v očích. Viděl jsem, jak se vlivní ředitelé dostávají do křížku se svými vlastními nedostatky, když pozorují reakci divokého koně na pevné, ale jemné nastavení hranic. Viděl jsem otce propukající v pláč, když si uvědomili, že byli na své děti příliš tvrdí. Viděl jsem dospělé muže a ženy, v nichž se začínala uvolňovat traumata skrytá desítky let, když poprvé v životě pochopili, že je bezpečné projevit důvěru. Zjistil jsem, že koně mají neobyčejnou schopnost odhalovat lidem je samotné. Stávají se tak mocnými katalyzátory osobního růstu a rozvoje vůdčích schopností.

Jak vždycky říkám: můžete lhát druhým a můžete lhát sobě, ale koni lhát nemůžete.

Kůň jako zrcadlo

Čím to je, že v přítomnosti koně většinou dokážeme být skutečně sami sebou? Snad je to způsobeno tím, že nás koně vidí takové, jací doopravdy jsme. Coby lovená zvířata jsou velmi citliví, vyladění na naši energii a řeč těla. Koně mají přímý kanál, kterým nahlížejí do našeho nitra. Nevidí člověka, jímž jsme ve své přetvářce, ale toho, jímž jsme ve skutečnosti. Intuitivně vědí, z jakého jsme těsta, a dokážou vycítit naše záměry.

„Přiveďte divokého koně doprostřed skupiny lidí a on hned rozpozná toho nejnebezpečnějšího z nich, pokaždé,“ říká můj kamarád Mike Buchanan. Mike pracoval na nedaleké farmě Honor, kde běžel program, v němž se bývalí trestanci učili krotit a cvičit mustangy. Jde o přístup, z něhož mají prospěch obě strany. Muži se připravují na návrat do společnosti a získávají užitečné dovednosti, a koně mohou být po výcviku nabídnuti k adopci. Mike vyprávěl, že kdykoli přišla nová skupina, vyzval muže, aby se rozestavili po obvodu velkého výběhu, a potom pustil koně na volno. Kůň obíhal dokola a po chvilce si s pohozením hlavy odfrkl směrem k jednomu konkrétnímu muži ve skupině. Pokaždé bez výjimky kůň mezi muži poznal toho nejnebezpečnějšího ničemu. Stejně tak dokázal odhalit i muže představujícího nejmenší hrozbu, muže na nejnižším stupni hierarchie, k němuž ho to táhlo.

Kůň nás někdy zná lépe, než se známe sami.

Mám rád báseň „Chlápek v zrcadle“, kterou napsal Peter Dale Wimbrow. Jde v ní o to, že nakonec se budeme zodpovídat jen sami sobě: „Člověk, na jehož verdiktu záleží nejvíc / je ten, který se na tebe dívá ze zrcadla.“3 Právě proto se opravdu důkladnému pohledu do zrcadla často vyhýbáme. Stydíme se, je nám hanba nebo prostě nemáme dost odvahy zamyslet se nad tím, kdo jsme.

V tomto směru jsem vděčný za to, že jsem obklopený koňmi. Slouží mi v životě jako zrcadlo, odrážející moje vlastní nedostatky i tehdy, když si je nechci přiznat. Pomáhají mi vidět sám sebe takového, jaký jsem, a ne takového, jakým bych si přál být nebo za jakého se vydávám. Příliš mnohým z nás se stává, že se skrýváme sami před sebou, odsouváme ty své stránky, na které se nechceme dívat, a jdeme dál v naději, že si jich druzí nevšimnou. Když se ale snažíme působit v životě jako člověk, jímž nejsme, je to namáhavá dřina. Nedá se vydržet příliš dlouho. Postupně se nahromadí stud a zášť vůči sobě za věci, jež se snažíme skrýt, a žijeme ve strachu, že vyjdou najevo a všichni je spatří.

Pro mnoho lidí je obtížné vlastní chyby, slabé stránky, zranitelná místa a jizvy nebo strach přiznat dokonce i sobě samým. Pro člověka ve vedoucím postavení, k němuž druzí vzhlíží, to může platit dvojnásob. Přesto je nesmírně důležité najít způsob, jak k sobě být upřímný, a přiznat si, kdo skutečně jsem. Pokud máme růst jako manažeři, jako rodiče a jako lidské bytosti a pokud máme pomáhat druhým, aby dělali totéž, musíme skoncovat s předstíráním. To je podle mého přesvědčení důvod, proč tolik lidí považuje zážitky z našeho ranče za zkušenost, která jim změnila život. Nikdo tady nepoukazuje na jejich chyby, nikdo je nekonfrontuje s jejich strachem a oni zcela přirozeně začnou být sami k sobě pravdivější. Je to bezpečné místo, kde na sebe mohou pohlédnout se vší upřímností – a uvidět možnost změny.

Žijeme to, co jsme se naučili

Pro koně jménem Wildfire, stejně jako pro stovky dalších, které jsem během let poznal, jsem představoval poslední naději. Ujali se ho lidé s dobrými úmysly, ale bez zkušeností. Zalíbila se jim romantická představa, že si pořídí mustanga, aniž by měli sebemenší tušení, co si s divokým koněm počít. Skončil v ohradě za domem a oni se k němu nemohli ani přiblížit. Po několika neúspěšných pokusech a situacích hrozících vážným zraněním byl odepsán jako „nebezpečný“ a „nezvladatelný“.

„S tím koněm je víc problémů, než jakou má cenu,“ bylo mi řečeno. Sotva jsem s ním začal pracovat, nebylo těžké vidět důvod. Divoce obíhal ohradu, zjevně vyděšený z kontaktu s lidmi. Stál jsem na místě a mával praporkem na dlouhé tyči. Pobízel jsem ho k běhu. Nezazlíval jsem mu, jak se chová. Kdo ví, čím vším už si ve svém krátkém životě prošel. Vyděsil ho vrtulník kroužící nad stádem a křik mužů, kteří ho oddělili od ostatních koní? Nahnali ho do úzkého koridoru, ocejchovali, naočkovali a nacpali do tmavého, hlučného náklaďáku s dalšími vyděšenými hříbaty? Jak jsem řekl Jeremymu a ostatním, kteří toho dne přihlíželi: „Žije to, co se zatím naučil.“

Každý kůň, který ke mně přichází, žije to, co se naučil. Má svůj vlastní příběh, ale nemůže nám ho vyprávět. Pokud jeho příběh neznám, což je velmi časté, mohu se spoléhat jen na signály, které mi dává. Když je člověk pozorný, není těžké jeho znamením porozumět. Jisté podněty vyvolají jisté reakce. Kůň, který je citlivý na hlavě, bojí se lidského doteku na tlamě nebo na uších a děsí se ohlávky, možná zažil bití. Agresivního koně možná někdo zkazil, dovolil, aby mu procházelo svéhlavé chování tak dlouho, až se stal nebezpečným. Lidé koně traumatizují bezpočtem způsobů – někdy z krutosti, ale častěji z pouhé nevědomosti. Mnoho lidí neví, že existují lepší postupy.

Člověk někdy potřebuje spoustu trpělivosti, aby v koni spatřil to dobré, jestliže se jeho silné stránky skrývají ve stínu strachu, který si přináší z minulosti.

„Musíte v něj věřit a chovat se k němu jako ke koni, jakým se může stát, a vy to víte, ne jako ke koni, jímž je v tuhle chvíli,“ řekl jsem Jeremymu a ostatním. „Nejde jen o dnešek. Jde o celý zbytek jeho života. Pokud se soustředíte jenom na to, co dělá špatně, nebudete mít dost trpělivosti, abyste mu pomohli rozvinout jeho potenciál.“ Pokaždé říkám, že pokud v koně (nebo v člověka, když na to přijde) nevěříte, vůbec byste s ním neměli pracovat.

Jeremy asi hodinu sledoval, jak hříbě pod mým dohledem pobíhá v kruzích – jak ho nechám běhat, dopřávám jeho nohám volnost pohybu. Koně jsou zvířata se sklonem k útěkům a mají od přírody strach z uzavřených prostor. Pokud je polapíte, zpanikaří a zaútočí. Když ale koníka necháte běhat, získá sebedůvěru. Nesvazuju koňům přední nohy ani nic jiného, jako to dělávali staří krotitelé koní. Pomocí dlouhého lana můžete koně udržet pod kontrolou, nezískáte si ale jeho důvěru. Jen se v něm zahnízdí strach. Tak jako velcí koňáci, od nichž jsem se učil, provádím téměř veškerou úvodní práci s koňmi v kruhové ohradě, aniž bych je jakkoli omezoval. V kruhové ohradě nejsou žádné kouty, do nichž by se koně dali zahnat, a tak mohou být neustále v pohybu, přestože jde o malý prostor. Pořád mají únikovou cestu. Kruhová ohrada má měkký povrch a pevné hrazení, takže se kůň nemůže zranit. Stává se proto dokonalým prostředím pro výcvik, v němž se zvíře cítí relativně v bezpečí.

Koně musí získat pocit, že mají svobodu volby. Respektuju jejich inteligenci a instinkty. Neustále používám co možná nejméně ohrožující řeč těla a nechávám je běhat tak dlouho, dokud se sami nerozhodnou zamířit ke mně a čelit vlastnímu strachu. Koně tuto svobodu dokážou ocenit.

Myslím si, že lidé jsou v podstatě stejní. Nechceme, aby nám někdo říkal, co máme dělat, a nutil nás k něčemu proti naší vůli. Daleko spíš budeme někomu důvěřovat a učit se od něj, jestliže dostaneme možnost sami se svobodně rozhodnout. Udělal to i Wildfire. Nad panikou pomalu převládla zvědavost, až se mladý koník o své vůli rozhodl ke mně přijít, s hlavou skloněnou na znamení toho, že se podřizuje.

V životě je jen málo okamžiků magičtějších než ty, kdy se divoké zvíře svobodně rozhodne věnovat vám svou důvěru. Vztáhl jsem k němu ruku, dotkl se ho a dovolil mu, aby si mě očichal, a zažil jsem úžasný pocit jako pokaždé v onom prvním okamžiku spojení, kterému někteří trenéři koní říkají „zaháknutí“ nebo „propojení“. V tomto konkrétním případě jsem ovšem současně myslel i na kovboje za ohradou. Co Jeremy vidí, když koně sleduje? Co ho dohnalo k slzám?

Co za příběh si v sobě nese on?

Otevírání naděje

Věděl jsem, že není vhodná chvíle na otázky. V tomto ohledu jsou lidé stejní jako koně: nemůžete je silou přimět, aby vám důvěřovali, nebo je zahnat do kouta a čekat, že se vám otevřou. Můžete jen vytvořit prostředí, v němž se budou cítit bezpečně, být trpěliví a důslední a dopřát jim svobodu volby. Důvěra je základem každého vztahu, ať už s člověkem nebo se zvířetem. A pro většinu z nás to není snadné. Což bývá zvlášť těžké, když nám na někom záleží: „Proč se mnou moje dospívající dítě nechce mluvit?“ – „Proč se mi partner nesvěřil s tím, co se opravdu děje?“ – „Proč mi moji zaměstnanci neřeknou, co si doopravdy myslí?“ Odpověď? Ještě nedospěli k rozhodnutí, že je to bezpečné.

Když u nás Jeremy pracoval, bylo zřejmé, že k vyprávění toho, co se mu v životě přihodilo, nemá o nic víc slov než to hříbě mustanga. Vycítil jsem nicméně, že to měl těžké – mnohem těžší, než bylo cokoli z toho, co v životě potkalo mě. Nakonec odešel pracovat na sousední ranč, zůstali jsme ale ve spojení. Trvalo dlouhou řadu let, než jsem se dozvěděl, co bylo v pozadí oněch slz.

„Neměl jsem slova ani odvahu komukoli svůj příběh vyprávět,“ potvrdil mi později. „Nepřiznával jsem ho ani sám sobě. Neuvědomoval jsem si tu bolest.“ Jediným vodítkem k jeho nelehké minulosti byl určitý pohled v jeho očích – kombinace strachu a zlosti, ne nepodobná pohledu divokého a vystrašeného koně – a série sebedestruktivního chování, jak jsem je až příliš dobře poznal během oněch dvou letních období, kdy u nás pracoval, i v letech, která následovala.

Jeremy strávil celý život snahou udržet si náskok před vlastní minulostí a utéct svým vnitřním démonům. Když získal dojem, že je zahnaný do kouta a nemá před nimi kam utéct, pokusil se opít je do němoty. Bydlel u nás na ranči a měli jsme ho rádi jako člena rodiny. Kamkoli přišel, všechny k sobě přitahoval, což jeho tajemství dost možná zasouvalo ještě hloub – jako kdyby se bál, že pokud se lidé dozvědí pravdu, přestanou ho mít rádi.

„Tajnosti můžou člověka zabít,“ říká Jeremy dnes. „Mě skoro zabily.“ Myslí to doslova. Když skončil s prací u nás, střídal místa, poznal báječné děvče jménem Mary a oženil se s ním, stal se otcem a skoro o to všechno přišel, když jeho tajné pití a nutkavé lhaní vrazily do manželství klín. Život mu dával jednu šanci za druhou – několik vysněných zaměstnání, ženu a přátele, kteří ho milovali – ale nic z toho ho nedokázalo zbavit ničivých účinků jeho sebenenávisti.