Digiděti

Copyright © Jan Kršňák, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub 978-80-7689-167-8

ISBN mobi 978-80-7689-168-5

„Nezapomeň na nedůslednost!
Je nezbytná pro umění žít.“

Carl Gustav Jung

„Jedině mýtus
dokáže odpovědět.“

Charles Eisenstein

I.

Intro

Z dětského pokoje se ozývaly výstřely a výkřiky. Před měsícem by ji to znervóznilo mnohem více. Za chvíli by tam zase mohla zajít. Beztak už je z těch pracovních tabulek rozlámaná a na další sérii čísel nemá chuť. Maily může vyřídit i ráno. Kdyby pořád neklikala na zprávy, netrávila by tím hodiny. Měla by se lépe soustředit. Ale jak to udělat, když pracuje z domu a neustále se stará o všechno kolem?

Zpoza dveří vyletěl skřek, jaký nikdy neslyšela, a probodl jí srdce. Takhle nezní člověk. Co když se její dvanáctiletý syn proměnil v monstrum? Denně jich zabije stovky. Co když se to do něj nějak obtiskává? Se sluchem nastraženým přes zeď urovnávala papíry. Poslouchala, jestli se tam něco nerozbíjí. Především jestli se nerozbíjí on. To by tam hned vběhla. Ale nic třaskavého se neozývalo, jen řetězec sprostých slov. Což je lepší než ticho. Kdyby se bytem rozeznělo ticho, musela by se jít podívat, jestli ještě žije, to je jasné. Takhle ví, že se pouze potácí na hraně života a smrti a je z toho nervózní a vzteklý.

Počítače umí člověka výborně naštvat. Kdykoli kluci hráli, pravidelně se vztekali a mlátili rukama do klávesnice. Nevěděla, jestli by si neměla dělat starosti. Jednou se praštil myší do hlavy tak, že tam měl modřinu. Trochu jí pomohlo, když si vzpomněla, jak šílela, když jí tenkrát umřel počítač a ztratila veškerou práci. Nespouštěl se, mačkala, co se dalo, ale obrazovka zůstávala černá a nehybná, pak mrskla hrnkem plným horkého kafe proti zdi a museli vymalovat obývák. Tenkrát ještě nebyla data v cloudu a občas zčistajasna odcházela do křemíkového nebe.

Ale zase tak moc ji její vzpomínka neuklidnila, protože syn stále vřeštivě spílal digitálním monstrům. Až se uklidní, zajdu tam. Teď by to stejně nemělo cenu. Už je dost starý, aby si se svým vztekem poradil sám. Jenže zase není tak starý, je to pořád dítě. Radši by se tam měla jít podívat.

Před časem v knihovně navštívila besedu o dětech a technologiích a předsevzala si, že se pokusí přijmout smysluplnost počítačových her nebo jim alespoň přizná právo na existenci. Ne kvůli sobě, ale kvůli svým synům, protože kdyby mohla rozhodnout sama, žádné hry by na světě neexistovaly. Jestli považují světy plné násilí a zabíjení za smysluplné, třeba na tom něco bude. Měla své děti ráda a vlastně v sobě nenacházela žádnou hlubokou potřebu zpochybňovat jejich světy jen proto, že ona sama se mezi mrtvolami necítí v bezpečí. Ačkoli jednu přesně takovou potřebu samozřejmě cítila, jelikož byla jejich máma. Za chvíli tam zajde, občas je nutné být aktivní, aby člověk našel klid.

Šla umýt nádobí. Naskládala do myčky hrnky a talířky provizorně uskladněné ve dřezu, vložila kapsli do přihrádky, stiskla tlačítko na dveřích. Mohli by to dávat rovnou do myčky, rozhodně by mohli, nechápe, proč to nedělají. Z nitra stroje se ozvalo tradiční skuhrání a chroupání, které už jí neznělo tak záhadně jako dřív. Neměla se na YouTube dívat na film natočený z útrob myčky, přišla tím o jedno tajemství. Někdy je lepší nevědět, co se děje uvnitř.

Když vkročila do synova pokoje, neodtrhl oči od monitoru. Věděl, že vešla, ale nepotřeboval reagovat. Klidně procházel bludištěm chodeb a hrál si. Nevypadal jako monstrum, spíš jako člověk, co soustředěně pracuje. Už si zvykl, že máma občas přijde a dívá se, jak hraje. Neměl s tím problém, dokonce se mu to lehce zamlouvalo. Od kamarádů věděl, že jejich mámy nikdy nic takového nedělají. Spíše naopak. Většina z nich hraní jen neustále pomlouvala, shazovala a nerozuměla mu. Vyprávěl jim, že se ho dokonce vyptávala na druhy zbraní, cíle misí a že chtěla i vědět, co jsou zač ty černý bytosti, takže jí musel vysvětlovat rozdíly mezi jednotlivými sadami DNA. Podívali se na něj s vytřeštěnýma očima a říkali, že tohle je fakt divný, ale zároveň měl dojem, že mu trochu závidí. Vzala si židli a posadila se blízko svého syna.

Před měsícem si takto přisedla prvně. Tehdy vydržela sotva pár minut a hru radši ani nevnímala. Jen se snažila zůstat klidná. Obrazovka před ní epilepticky přepínala mezi tmou a oslňující září z vybuchujících trhavin. Dech se jí zrychloval a mysl nabízela tisíc důvodů, proč by se ihned měla autoritativně postavit proti svištícím nábojům a přikázat, aby to okamžitě vypnul. Ale z besedy v knihovně si odnesla jasné instrukce. Nepozorovala obsah hry ani vlastního syna, všímala si sebe. Jakmile začala cítit, že už to déle nevydrží, že už musí jednat a vykřiknout, co si myslí, zvedla se a odešla. Mladý to nijak nekomentoval, neboť jej to nezajímalo. V klidu postupoval spletitou sítí chodeb a nevšímal si, jak jeho máma cestou ke dveřím zhluboka dýchá a z paží vyklepává napětí.

Pozítří vstoupila do dětského pokoje znovu. Měl zhasnuto a celou místnost naplňovala jen mžikavě blikající atmosféra nehostinného nepřátelského území. Po monitoru se rychle pohybovala dlouhá brokovnice a neomylně kosila jakékoli tělo i netělo, které se objevilo. Tentokrát nic neslyšela, měl nasazená sluchátka. Přemýšlela, jestli je to lepší nebo horší. Když slyší střelbu, trhá jí to uši. Ale neničí si sluch, když má hlasité střílení takhle blízko u ucha? Určitě to má pěkně nahlas. Bez zvuku nepůsobila hra nesnesitelně. Jen nesmyslně. Vydržela se dívat asi deset minut, během nichž se na ni jednou otočil. Usmála se. Trošku nuceně. Než odešla, zaklepala mu na rameno.

„Co je?“ zeptal se.

„Myslíš, že by sis mohl sundat ta sluchátka? Mám dojem, že si tím kazíš sluch,“ zeptala se.

„OK,“ prohodil, „myslel jsem, že ti bude příjemnější, když to neuslyšíš.“

„A rozsviť si,“ řekla, než zmizela za dveřmi.

Při páté návštěvě se odvážila zeptat, o co ve hře jde. Dověděla se, že o záchranu vesmírné stanice, kterou pohlcuje mimozemská entita. Pro začátek šlo o dostatečnou informaci. Zbytek sezení se opět věnovala svému dechu, zpracovávání odporu k digitálnímu zabíjení a hledání smyslu počítačových her. „Prostě chodíš a objevuješ, co to má všechno znamenat,“ dodal po chvíli. Měl pocit, že její mlčení signalizuje, že stále netuší, o co ve hře jde a snaží se na to přijít.

„Je to něco jako zenový cvičení,“ vyprávěla kamarádce, která doma řešila podobnou situaci. „Sedíš tam a snažíš se přijmout, že to existuje. Nehodnotíš. Není to ani dobrý ani špatný, jednoduše to je. Nic nekritizuješ, vlastně se snažíš úplně přestat myslet. Jenom jsi, vedle svýho dítěte a díváš se, jak si hraje. Jako kdysi na pískovišti.“

Následující procházku po vesmírné stanici se seznámila s dalšími pravidly zdejšího světa. Bylo potřeba zevrubně zkoumat, rychle se měnit a občas si do mozku strčit dráty, díky nimž se získávají speciální schopnosti. Povídal si s ní celkem ochotně. Nesnažila se zapamatovat si, co říká. Jen naslouchala. Ani náhodou neusilovala o jakékoli pochopení. Byla ráda, že u něj poměrně v klidu sedí a nechává se vzdělávat. „Kurva,“ vykřikl najednou, „dostali mě!“ Chtěla ho okřiknout, ale zadržela se. Došlo jí, že se v její přítomnosti cítí v pohodě a uvolněný, že ho svou zvědavostí nijak neruší.

„Jak se ta hra vlastně jmenuje?“ zeptala se. Už jí to říkal, ale chtěla vědět, proč před chvílí řval jako zvíře a nechtěla se na to ptát hned, jak přišla.

„Prey,“ odpověděl. „To znamená kořist nebo oběť.“ Věděla, co to znamená. „Ale kdyby to bylo sloveso, což není jasný, co to je, znamenalo by to živit se a lovit nebo taky využívat a trápit. „Angličtinu měl lepší než ona. Nejspíše hlavně díky hraní her. Během lockdownu slýchávala angličtináře a pochopila, že odtud jeho znalosti určitě nepocházejí. Říkala o sobě, že anglicky neumí, ale přeci jen uměla dost.

„Mohla bych si to zkusit? Ráda bych si s tebou zahrála,“ pronesla nejistým hlasem. Nevěděla, jestli skutečně chce. Je už připravená? Jak pozná, že zvládne dříve nepředstavitelné? Podíval se hodně překvapeně. Tohle nečekal. Máma si chce zahrát Prey. Nic neříkal, ani nedělal, třeba se ukáže, že to nemyslí vážně. Jenže ona si mezitím ujasnila, že to myslí vážně. Už nemůže couvnout, musí to zvládnout.

„Tak si sem pojď sednout,“ řekl a vyměnili si místo. Hned pochopil, že netuší, co má dělat. „Ty si nepamatuješ, co jsem minule říkal?“

„Vůbec.“

„OK,“ prohodil smířlivě a začal vysvětlovat, jak se chodí, střílí a podobně. „Jakou chceš zbraň?“ „Jaký jsou možnosti?“

„Mám zlatou pistoli, brokovnici a gloo kanón.“

„Tak asi ten kanón, ne?“

„Vem si radši brokovnici, to bude lepší.“

Cítila, že nemá sílu stát si za touhou po kanónu, doopravdy jí na tom stejně moc nezáleželo, a tak se podvolila radě zkušenějšího.

„Měla by sis vzít neuromod.“

„Co to je?“

„Strčíš si do mozku takovou helmu se dvěma drátama a nahraje se ti tam mix lidský a mimozemský DNA, a pak se můžeš proměňovat, hackovat nebo teleportovat.“

Na té besedě Kršňák říkal, že si mám zahrát počítačovou hru a brát to jako okno do dětské duše, vzpomněla si, co jsem říkal na semináři. Sice úplně nerozuměla, proč by měla být součástí dětské duše mimozemská DNA, ale teď jí její nevědění nevadilo, protože si také vybavila, že se to má dělat, jelikož to zvyšuje vzájemnou důvěru mezi rodiči a dětmi, což rozhodně chtěla.

„Víš co?“ vyrušil ji ze vzpomínek, „vykašli se na to a nasaď si psychooko, to bude lepší.“ Sáhl po klávesnici a něco namačkal. Na obrazovce si nasadila brýle podobné těm na virtuální realitu. Obraz na monitoru se proměnil a s ním i její vidění.

„Co mám dělat?“

„Prostě jdi dopředu, něco se objeví.“ Nic se neobjevovalo, ale po pár minutách už uměla chodit. Vystřelila.

„Co děláš?“ zakřičel. „Musíš šetřit náboje!“ „Chtěla jsem si to jen vyzkoušet.“

„Vyzkoušíš si to, až to budeš potřebovat,“ zakroutil hlavou.

V dálce se objevil první nepřítel. Drobný černý flek. Pohyboval se směrem k ní. Rostl. Byla to chodící čtyřcípá mořská hvězdice.

„Počkej chvíli a naskenuj si ho.“ Nevěděla, co to znamená, ale čekala. „Tak a teď do něj začni střílet.“

Byl skoro u ní. Cítila, že se jí může dotknout. Instinktivně se skrčila.

„Dělej nebo tě zabije!“

Vypálila a ta věc kousek odskočila.

„Znova!“

Opět vystřelila a znova a znova a brokovnice tančila v jejích rukách a její ruka střílela, dokud se to nerozprsklo. Hlasitě se nadechla. Ani si nevšimla, že na chvíli zapomněla dýchat.

Synek se na židli nepatrně pootáčel sem a tam. Nevypadalo, že by jej matčin výkon zaujal. Vnímal hru, ale ne tlukot jejího srdce.

„Co teď?“ zeptala se a během čekání na odpověď se zklidnila. Dokázala, co by před měsícem považovala za nemyslitelné.

„Pokračuj,“ pronesl klidně, „budou tam další.“

Posunula se dopředu. Zatočila za roh a potkala další monstrum. Jeho tělo hořelo. Zamířila rovnou k němu, zastavila se, začala do něj pálit a nepřestala, dokud se nezřítilo na podlahu. Hodlala jít dál, jenže když procházela kolem mrtvoly, monstrum se opět zvedlo. „Cože?“ vypadlo z ní bezmyšlenkovitě. Automaticky spustila nelítostnou střelbu. Ukázalo se, že monstrum potřebovalo zabít dvakrát, potom už dalo pokoj. Na konci chodby sjeli výtahem o deset pater níž, aby zažili řetězec dalších nekompromisních stříleček. To už v rukách držela zlatou pistoli, protože do brokovnice jí došly náboje. Nevěděla odkud, ale najednou před ni skočila obrovská příšera, mnohem větší než ty předchozí. „Ty vole, Nightmare,“ zaslechla od vedle sprosté slovo, ale neměla kdy věnovat pozornost výchově. Střílela, co to šlo. Netušila, jak se pohybuje, její prsty jednaly samostatně. Užívala si tanec, při němž pálila na partnera, s nímž tančí. Když se zbytky jeho těla zhroutily k zemi, chvíli na ně mířila, kdyby se náhodou poskládal dohromady a potřeboval ještě pozornost a péči zlaté pistole. Učila se rychle. Mysl jí vypadla ze hry a ohlédla se směrem k synkovi. Podezřele dlouho mlčel. Udělala vše, jak měla?

Fascinovaně ji pozoroval. „To bylo porno! Tys zabila Nightmara zlatou pistolí,“ pronesl obdivně. Upřímně řečeno, více ji zaujalo zhodnocení situace. Potom si všimla, jak mu září oči radostí. Směrem k ní se z nich rozlévalo světlo a láskyplně vyplňovalo prostor mezi nimi. Život kluků sestává z mnoha epických momentů, ale jen pár z nich otevírá bránu vedoucí ke skutečnému pokladu. Díval se jí do očí. Odrážel se v nich jas monitoru. Plíživě, ale jasně mu docházelo, jak úžasnou má mámu. Nahlas samozřejmě nic neřekl. Protože neměl slov. Protože mu to docházelo nikoli myslí, ale srdcem. A srdce, jak známo, nepoužívá jazyk, potřebuje-li sdělit, co si myslí. Srdci bohatě stačí dívat se faktu do očí.

„Půjdu udělat večeři. Myslím, že pro dnešek mám dost,“ vstala ze židle a pohladila ho po vlasech. „Já budu hrát, zbývá mi ještě patnáct minut času.“

„Dřív než za půl hodiny to nebude, tak dneska můžeš výjimečně hrát déle. Když jsem ti zabrala čas.“ „To je v pohodě, mami. Ale díky.“

Na druhý den byla o velké přestávce v hloučku dvanáctiletých kluků prohlášena za matku roku. Ovšemže nikdo nepoužil tento výraz, ale všichni přítomní souhlasili, že se jedná o nezpochybnitelnou pravdu. „Tyjo, kdyby všechny mámy hrály střílečky, svět by byl mnohem lepší,“ završil diskuzi o mámách nejdůležitější kluk ze třídy, když začalo zvonit. Byl nejdůležitější, jelikož už mu rašilo to, co raší, než začne rašit knírek.

Hodinu a půl po večeři a dvanáct hodin před pasováním na nejlepší mámu, zapadla do sedačky. Kluci už spali. V televizi běžel zpravodajský pořad, který jí nepřipadal užitečný ani zajímavý, nicméně ho dokoukala. Při reklamní znělce vypnula hlasitost a unaveně sledovala míjející se obrazy s věcmi, co chcete, přestože to zatím nevíte. Dávaly ještě o chlup menší smysl než se zvukem.

„Dneska jsem hrála Prey,“ prohodila do ticha. „A dobrý?“ nepřítomně se otázal manžel sedící hned vedle. Svůj zájem zrovna dával střídavě televizi, notebooku na stolku a kalendáři v telefonu. „Jak se ti to líbilo?“ zeptal se po pár minutách.

„Docela dobrý. Nikdy jsem nerozstřílela tolik mimozemšťanů brokovnicí.“ Uznale zakýval hlavou, věděl, o čem mluví. Kromě toho si během večera řekli pět dalších vět. Pak šli spát.

„A budeš to hrát do konce, anebo ti můžu prozradit, jak to dopadne?“ zeptal se jí ve tmě.

„Co jak dopadne?“ nevěděla, o čem mluví.

„Prey, ta hra, co jsi dneska hrála.“

„Určitě nemám potřebu hrát do konce. Sem tam si asi zahraju, buduje to důvěru mezi rodičema a dětma,“ obrátila se na bok.

„Nakonec to skončí tak, že mimozemšťani obsadí celou Zemi a všichni lidi se stanou mutanty, protože se smísí lidská a mimozemská DNA.“

Nevěděla, jak to ví, ale věděla, že ona to vědět nepotřebovala.

II.

Jak si žijeme
ve společnosti
strojů

Digiděti jsou lidé, jimž se v očích odrážejí obrazovky. Dívají se na ně. Děti na obrazovky a obrazovky na děti. Společně poznávají svět.

Telefony, které děti svírají v rukách, jsou na jejich prsty a dlaně někdy příliš velké a zdá se, jako by jim vypadávaly. Ale drží je pevně. Jejich těla se kolem nich pokřiveně, ale ohebně a dovedně obtáčejí. Z dálky to vypadá, že děti a telefony spolu srůstají, z bližšího pohledu vidíme, že tomu tak skutečně je.

Ani rodiče digidětí nevyrůstali bez technologií, ačkoli jejich vliv ještě nebyl tak masivní jako dnes. K televizím náleží dálkové ovládání, ale když jsem byl dítětem, byli jsme to my, kdo byl dálkovým ovladačem. „Jestli to chceš přepnout, zvedni se a udělej to.“ Komu se chtělo zvedat, když ležel před televizí?

V současnosti máme všichni telefony, které jsou zároveň televizí. Děti se tak již nemusí zvedat a v klidu s elektronickými zařízeními polehávají na gaučích a v postelích. V rodinách již nedochází k hádkám, co se večer bude dávat. Každý je se svou vlastní obrazovkou a dívá se, nač chce. Žijeme v době kapesních televizí, co jsou i budíkem, interaktivním atlasem, fotografickým albem, sledovacím zařízením, hodinami a kalendářem, tedy orlojem, knihovnou, kinem, zrcadlem, nákupním centrem, veřejným prostorem, magneťákem s nekonečnou kazetou uvnitř, co pouští písničky na hlasový povel, rádiem, herní konzolí, módní přehlídkou a oceánem dalších věcí. V počátcích telefonování dívky nezvedaly vyzvánějící sluchátka. Bylo nemyslitelné, aby slušná dívka mluvila s nepřítomným a neviditelným mužem, a nelze vědět, kdo je na druhé straně, dokud hovor nepřijmeme. Dnes je již nemyslitelné myslitelné.

informační oceán

Rodiče jsou pro děti nejdůležitějšími informačními zdroji. Děti se učí nápodobou, nasávají svět a zvyklosti těch, kdo žijí blízko nich. Od rodičů k nim proudí nejvíce inspirace a vysvětlení. Skrze nás poznávají, v čem spočívá lidskost, co znamená být člověkem.

Děti digitalizaci společnosti zvládnou, když ji zvládneme my.

Od malička je přitahují technologie, protože vidí, jak je neustále používáme, ať už nás fascinují, nebo z nich nemáme dobrý pocit. Adaptují se na život, který kolem nich prožívají jejich rodiče. Dělají to, co dělají děti všech věků. Jen se narodily do doby obrazovek, satelitů a umělých inteligencí, doprostřed informační éry, do dnů a nocí digitálních časů. Když vidím tátu s mámou tak často na telefonu, brzy mne napadne, že důležitější věc možná neexistuje, takže bych měl rozhodně pochopit, oč jde.

Digitálními technologiemi jsou počítače, telefony, tablety, televize, kreditní karty, občanky, pračky, mikrovlnky, auta, letadla, lodě, satelity, cloudy, servery, chytré hodinky a další stroje a přístroje. S většinou z nich přicházejí digiděti i jejich rodiče běžně do styku.

Kyberprostorem rozumíme krajinu informací, obrazů, dat, údajů, textů a čísel rozléhající se mezi všemi digitálními technologiemi. Jinými jmény pro kyberprostor mohou být spektákl nebo informační oceán. Spektáklem jsou sociální sítě, hry, pornografie, videa, seriály a filmy, zpravodajství, reklamy, sportovní události, festivaly, koncerty, divadla, ale i politika a ekonomika a další zvyklosti konzumní společnosti. Kyberprostor často nepovažujeme za zcela skutečnou součást světa, ale současně mu v rámci naší skutečnosti svěřujeme stále větší prostor. Některé jeho části vídáme denně a víme o nich, jiné jsou pro nás neviditelné a obyčejně o nich nepřemýšlíme. Z těchto tří termínů je nejvhodnější třetí, informační oceán. Nejzřetelněji odhaluje, že kyberprostor a spektákl způsobují především proudění, zaplavování a rozpouštění. Proudění prostoru a času, zaplavování světa a společnosti a rozpouštění lidskosti. Právě to se děje, když se digitalizuje společnost. Zdali jde výhradně o negativní jevy, anebo na nich lze najít i pozitivní přínosy, se dozvíme.

Síť. Digitální technologie se propojují v sítě, proto se kyberprostor chová jako síť. Kdokoli se k síti přiblíží na dohled či na dotek, počne se síťovat. Lidově síti říkáme internet. Digiděti jsou děti zasíťované.

Stroj. Díváme-li se na děti svírající telefony, vidíme děti zacházející se strojem. Stroj je mnohem rozsáhlejší než všechny digitální technologie dohromady. Tvoří jej mnoho strojů. Vedle jednotlivých mechanických, elektronických nebo digitálních zařízení jsou jeho částmi též rozmanité sítě: vodovodní, elektrická, dopravní nebo energetická síť, veškerá vojenská, vesmírná nebo důlní technika, všechny firmy a úřady a většina organizačních struktur. Digitalizace společnosti je obdobím, kdy do všech soukolí a soustrojí stroje vstupují mikroprocesory, displeje, programy a další digitální součástky. Stroj je příliš velký, abychom jej mohli celý zahlédnout a zcela pochopit. Není to v lidských silách. Nevíme ani pořádně, co vše dělají chytré telefony, které nosíme po kapsách a kupujeme dětem.

Digitální technologie, kyberprostor, spektákl, informační oceán, síť a stroj se významově prostupují. Jakmile je řeč o jednom, vstupuje do hry i vše ostatní. V této knize tato slova mezi sebou svévolně zaměňuji. Jde hlavně o ilustraci, o obraz, jenž před našimi zraky otevírá šíři a pestrost světa, v němž digiděti žijí. Společně s námi.

Od 90. let probíhá digitalizace byrokracie. Reklamy na počítače slibovaly úsporu času a méně papírování. Jenže i pro práci s informacemi platí Jevonsův paradox, a tak o třicet let později většina lidí tráví rozmanitou dokumentací čehokoli většinu svého dne. Pracují na počítači, koukají do obrazovek, síťují se a krmí informační oceán daty. K úspoře času nedošlo, papírování je mnohem rozšířenější než před třiceti lety, jen se odehrává na obrazovkách. Čím více digitalizujeme byrokracii, tím více tabulek, přehledů, výhledů, vyhlášek, pravidel, norem, výzev a plánů tvoříme, vyplňujeme, rozesíláme, sbíráme a vyhodnocujeme. Naše povolání mají tisíce jmen, avšak ve skutečnosti jsme všichni úředníky. Fungovat na sociálních sítích obnáší důkladné vytváření složky o sobě samém. Možnost pracovat na „home office“ přináší svobodu proměnit si domácnost na kancelář. Není snadné vysvětlit dětem, že tatínek teď není tatínkem, ale zaměstnancem.

Připadá nám nesmyslné, tráví-li digiděti hodiny procházením virtuálních světů. Podobně nesmyslně se cítíme při práci s tabulkovými editory. Plánování a vykazování považujeme za běžnou životní náplň. Avšak práce s Excelem není smysluplná ani tvořivá a pro psychické zdraví je vysloveně škodlivá. Myšlení ani jednání nemají mít v žádném vývojovém období podobu tabulky. I dospělost je časem, kdy člověk roste. Potřeba dělat tabulky je vždy potřebou stroje, nikoli člověka. Technicky vzato jsou dokumenty, výkazy a formuláře digitálními obrázky. Jsou následovníky starodávných jeskynních maleb. Stejně jako avataři a krajiny počítačových her.

V mnoha počítačových hrách je věnován čas promýšlení výrobních, obchodních a bojových strategií, rozhodování na bázi slidů, grafů a tabulek, najímání, inventarizaci, nákupu, prodeji… Hry jsou dobrým výcvikem na budoucí byrokratické zapřažení ve stroji. Učí děti, jak vykonávat rutinní úkoly stále dokola, aniž by mysl napadalo, že to celé dohromady nedává žádný smysl. Až se nám před smrtí promítne celý život, spatříme každou scénu naší celospolečenské počítačové hry a opět si vychutnáme, jak jsme užívali pokročilých funkcí, slučovali buňky, vyznačovali okraje, barvili řádky a doplňovali hodnoty tak, aby vyšlo, co se po nás chce, aby vyšlo. Tehdy nám dojde, co činíme, zatímco digitalizujeme. Proměňujeme život na čísla.

Tak se závislost na stroji projevuje na mentální rovině. Vykládat svět čísly jsme nezačali až teď s digitalizací společnosti. Ta je však nejmajestátnějším projevem této záliby. Již pár set let se snažíme reorganizovat, kontrolovat a řídit přírodu, vesmír i lidské nitro. Měříme, vážíme, kvantifikujeme, počítáme, třídíme. Počítače mají své jméno právě od počítání. Jelikož jsou v tom opravdu dobré, poslední dobou jejich výpočtům bezmezně důvěřujeme. Nemůžeme jinak, dokáží provést miliony výpočetních operací za sekundu, a tak není v lidských silách jejich počty ověřit a potvrdit je či vyvrátit. Už roky žijeme ve společnosti, jež vyměřuje své kroky a vypočítává své vize pomocí strojů, do jejichž postupů nevidíme, přestože jsme je sami sestrojili. Spoléháme na čísla více než na vlastní oči, mysl nebo srdce. Neuronové sítě, chytré algoritmy, umělé inteligence, tak nazýváme počítací programy v případech, kdy už ani nepředstíráme, že jejich výpočty kontrolujeme. Sbírky velkých dat nejsou informace ani znalosti, ale obří mraky čísel. Na nejzákladnější rovině je život na internetu číselnou operací. Digitalizace společnosti je úsilím převést svět do říše čísel. Z hlediska stroje nejsou digiděti lidé, ale sady čísel.

Historii stroje, jehož nitro obhospodařujeme, popsal v roce 1934 Lewis Mumford v knize Technika a civilisace. Jako dvanáctiletý si sestavil bezdrátový telegraf, byl tedy teledítětem. Vypráví, že stroj nebyl vynalezen a zkonstruován během průmyslové revoluce, jak se učí ve škole. „Lidé se zmechanisovali dříve, než zdokonalili složité stroje, které by vyjadřovaly jejich nové sklony; a rovněž touha po řádu se nejdříve projevovala v klášterech, ve vojsku a v účtárnách a teprve mnohem později v továrnách.“ Dějiny stroje jsou současně popisem jeho fungování. Nebyli to vynálezci, technici a obchodníci, kdo spustil stroj. Byl to spíše stroj, kdo naučil člověka, že se má stát vynálezcem, technikem, obchodníkem, zákazníkem, zaměstnancem, uživatelem, digidítětem… Po generace určují schopnosti strojů podobu světa, jenž obýváme. Proto je dnešní globalizovaná společnost založena na pravidelnosti, pravoúhlosti, racionalitě, linearitě, abstrakci, výkonnosti nebo vyčíslitelnosti. Strojovitost nacházíme v našich životech všude. Technika lidskou společnost prorostla tak hluboce, že je obtížné si celospolečenskou závislost na strojích vůbec uvědomit. Je v našich buňkách, rozlévá se po zdejších krajinách. Považujeme ji za přirozenou a danou.

Oficiální představa je taková, že budeme-li se všichni digitalizovat, sítě v blízké budoucnosti zajistí hojnost a blahobyt pro každého člověka na planetě. Bude to chytře propočítané, efektivní a optimální. Odnepaměti stroje existují proto, aby nám sloužily a pomáhaly a my se mohli věnovat pozemským radostem. Bez strojů bychom žili ušmudlaný, útrpný a těžký život. Proto se každý den odevzdáváme budování sítě. Aby jednou všechny stroje kolem nás krásně fungovaly a staraly se o nás. Stroje pro nás zajišťují teplo, vodu, světlo, materiály, zdroje. Neběžet stroj, nemáme co jíst ani co pít. Žijeme ve stroji, rozvíjíme jej, podílíme se na jeho chodu. Jsme závislí na technologiích a naše děti na nich budou také závislé. Nedokážeme si bez nich představit život. Z domu nevycházíme bez kapesního počítače. Nebýt obrazovek, nevěděli bychom, co se děje. Nemít telefon, ztratíme se. Jsme závislí na internetu, zcela nezávisle na tom, co si o něm myslíme nebo jak jej používáme. Mentálně, emočně, tělesně, sociálně. Naši závislost přenášíme na děti. Jsme jejich rodiče, od nás se učí, jak žít. Digiděti spolu kolikrát už ani normálně nemluví, stojí vedle sebe a posílají si zprávy. Někdy nechtějí, abychom slyšeli, co si říkají. Jindy protože jim taková konverzace přijde přirozenější.

Kolik je všude kolem nás strojů si začínáme všímat, až když sledujeme, jak obklopují naše vlastní děti. Možnost vypnout stroj není ve hře, jsme jím příliš prorostlí. Když jej pozorujeme, poznáváme, proč se svět kolem nás chová tak, jak se chová a také jak to ovlivňuje nás samotné a naše děti. Mumfordova kniha je hledáním lidskosti ve společnosti tvarované strojem. Tato kniha je nalézáním lidskosti ve světě tvarovaném strojem, který se digitalizuje.

Dnes je ještě možné žít bez chytrého telefonu a bez připojení na síť. Ovšemže ano. Současně to zní zvláštně zpátečnicky, jakoby nepatřičně a nemístně. Právo nemít chytrý telefon se stává tématem právě proto, že jeho vlastnictví se jeví samozřejmým a nezbytným. Mluví se o něm jako o právu na analog. Zvykli jsme si na digitální spojení kdykoli a s kýmkoli. Nevidíme, jak by to mohlo být jinak. Začneme-li se však zamýšlet nad připojováním dětí, vyvstávají tušení, že by to jinak jistě šlo a že by to nejspíše i jinak mělo být.

Pravděpodobně to jinak i bude. Nacházíme se těsně před nahlédnutím, že sen o sci-fi chytré planetě, kde lidé žijí v pohodlí a hojnosti zabezpečovanými technologiemi, se nenaplní. Na projekt digitalizace lidstva se nedostává materiálu (hlavně kovů a minerálů), energie a především psychických a sociálních dovedností. Což neznamená, že se ocitneme v pravěku a nebudeme používat žádné technologie. Nastává však čas tázání, které jsou ty životodárné a jak s nimi žít v rovnováze. „Těsně před nahlédnutím“ může trvat i deset let (i když to zřejmě půjde rychleji). Za tu dobu budou dnešní druháci dospělí. Může se to zdát jako hodně času, anebo jako oka mžik. Prozatím máme dost všeho potřebného, aby digitalizace zdárně pokračovala.

V centru Brna jsou dvě hnědá ušmudlaná okna. Za nimi postávají lidé s brýlemi na virtuální realitu. Skrze okna je lze z ulice pozorovat libovolně dlouho. Neví o nás, neví o ničem, co se kolem nich děje. Účastní se virtuální prohlídky brněnské zoo. Mohli by tam zajet, je to od oken asi půl hodiny tramvají, ale oni raději zůstali v centru. Jejich mysl má pocit, že se prochází mezi zvířaty. Pro moderní mysl je rozdíl mezi skutečností a simulací často nepodstatný. Pravdou je, že i kdyby se vydali do zoo, nacházeli by se v umělé krajině, jež pouze napodobuje přírodu. Ani v zoo by se nesetkali se skutečnými zvířaty, nýbrž jen s jejich stíny. Zoo jsou jedněmi z nejvhodnějších míst, kde lze pocítit, co s živou bytostí dokáže udělat pobyt ve stroji.

Tato kniha vypráví, jak uvádět děti do života v rámci digitalizované společnosti. Víme, jakými směry se stroj ubírá? Máme moc ho ovlivnit? Jakou budoucnost chystáme pro své potomky? Na čem pracujeme, co připravujeme na příští kvartál a co na další rok? Jak s dětmi hovořit o tom, co se děje kolem nich? Jak jim vysvětlit, co obnáší vlastnictví telefonu nebo sledování televize? Co lze udělat, aby se až vyrostou, měly hezky a spokojeně? Máme schopnosti a svobodu podniknout mnohé. Můžeme s nimi sdílet lásku, můžeme je hladit, otevřeně si povídat a podporovat je. Můžeme rozvíjet jejich moc, sebedůvěru a vnitřní klid. Smíme při tom dělat chyby, nevědět anebo být nedůslední. Můžeme vzdělávat je i sebe. V neposlední řadě se můžeme zastavit a promyslet, jak začít vytvářet krásnější svět. Takový, v němž by lidskost a život nebyly programově přizpůsobovány, aby vyhovovaly nárokům stroje. Dokud to nezačneme dělat, zoo bych nerušil jen proto, že se jedná o krajinu klecí a vysokých plotů. Brzy vyhubíme všechny velké savce a naše vnoučata je tak jinde nepotkají. Budou to sice smutní a vypelichaní tvorové, ale pořád alespoň budou, i když jen jako.

O robotice se uvažuje jako o příhodné náplni předškolního a školního vzdělávání. Děti se učí, jak stavět a řídit malé roboty. Při tom rozvíjejí algoritmické myšlení. Osvojují si kroky a postupy, jež připravují mozek, aby uměl myslet jako stroj či program. Cílem je, aby jednou uměly zacházet s roboty. Aby jim rozuměly, tedy aby myslely jako oni. Robot je spojením stroje a počítače.

Automobily jsou roboti vyrobení jinými roboty. Průměrné auto obsahuje přes tisícovku čipů a automobilky náleží mezi ukázkové příklady robotizace průmyslové produkce. Stále zaměstnávají i lidi, pokud jsou ochotní šlapat jako stroj, ale současně pracují na tom, aby se bez lidí jednou obešly. Dlouhodobě to prý vychází levněji. Automobily jsou natolik důležitými stroji, že jejich pohybu přenecháváme krajinu i veškerá městská prostranství. To, že všude jezdí příliš aut, pak často ospravedlňuje, proč děti nechodí ven a sedí doma u obrazovek.

Robot může být velký jako továrna. Také známe kuchyňské roboty nebo robotické domácí mazlíčky. Androidi, roboti podobající se člověku, fungují především jako popularizační fasáda robotiky. Reklamou na roboty jsou články informující, jak jsou roboti nesmírně užiteční a slibní. Vypráví se v nich buď o robotech, kteří nahradí prostitutky, případně nafukovací panny nebo vojáky, anebo o robotech pečujících o staré lidi. Ty začínají fotografií babičky, které robot servíruje pití. Pečující stroj ví, co má ráda a o čem ji baví hovořit. Vždy souhlasí s jejím názorem, což mají staří lidé rádi. Díky pokroku se už navíc nemusí cítit osaměle.

Málokdo by chtěl skončit jako stařečci z reklam na roboty. Netoužíme být obstaráváni umělou inteligencí se schopností učit se z našich reakcí a slov, jak se zítra zachovat, aby nás zbytečně nenaštvala. Musí se učit, chce být přijata do rodiny, jde o základní součást jejího nastavení. Kdyby ji stará dáma znechuceně vypnula, kdo by zavolal záchranku, až jí selže první orgán?

Pokud necháme kyberprostor vychovávat děti, možná jim to tak nelidské připadat nebude. Budou vnímat jako normální, že lepší než být sám, je trávit čas ve společnosti milého robota s velkýma kulatýma očima a obrazovkou místo srdce. Jednoho nám koupí. Osobně nám ho představí, s úsměvem spustí, uděláme si společné selfie, a pak zase odjedou. Z okna kuchyně uvidíme, jak robot do modré popelnice skládá krabici, v níž ho přivezli.

Už jste nechali děti koukat na pohádky a teď vás polila tíseň. Anebo jste jim už dokonce koupili telefon, na němž hrají hry. Je jim jedenáct a topí se v sociálních sítích. Je mi líto, váš robot už čeká v expedičním skladu, až pro něj přijede samořídící ještěrka.

Ledaže by to dopadlo jinak.

moře důvěry

Kdykoli telefon signalizuje, že pro nás má čerstvou informaci, zaujatě ho pohladíme. Často telefony šimráme i bez signalizace. Klidně i tisíckrát denně. Obsedantní doteky studených obrazovek bychom mohli vidět jako problém, obzvláště když si uvědomíme, že je hladíme častěji než druhé lidi včetně vlastních dětí. Anebo je můžeme chápat jako připomenutí, že hlazení je pro člověka velmi podstatné.

Hlazení je nejhezčí povinností rodičů. Hlazením dětem dáváme lásku a pocit bezpečí. Jen co otevřou oči, věnují se objevování světa a poznávání sebe sama, což je bez lásky a klidu složité. Proto děti hladíme, kdykoli nastane příležitost či potřeba. Pouhým pohybem ruky dokážeme rozehnat dětský smutek, nejistotu i bolest. Hladit můžeme nejen dlaněmi, ale i očima. Pozornost je láskou stejně jako pečující dotek. Proto děti chtějí, aby se na ně rodiče podívali, když se chystají podniknout důležitý pokus. Volají naším směrem tak dlouho, dokud se neujistí, že se díváme. Potřebují naše oči k povzbuzení a k ujištění, že to zvládnou. Rodičovský pohled je také zabezpečením asistence pro případ, že by zamýšlený čin nezvládly. Děti vědí, že nezvládají poměrně často. Nenechávají se tím odradit. Hladícím pohledem lze tedy povzbudit k akci, zajistit její zdárný průběh a případně vyřešit nemilé následky. Hlazením se plodí sebedůvěra a šíří důvěra. Tabulku s návodem, jak hladit správně, naleznete na konci knihy nebo na stránkách www.hladimepodlevedy.cz.

Život sestává z blízkých setkání se světem. Někdy laskavých, jindy škrábavých. Pohledy hladí obrazy a obrazy hladí pohledy. Klouzajícím palcem projíždíme feed sociální sítě ve snaze najít obohacující či alespoň zajímavou informaci. Hmat je smyslem, jímž se učíme rozpoznávat, kdy se dotýkáme světa a kdy je to svět, kdo se dotýká nás. U chytrých telefonů se oba tyto směry podivuhodně mísí. Latinské slovo digitus znamená prst. Digitus medius nejsou digitální média, ale prostředníček. V digitalizované společnosti častokrát netušíme, kdy hladíme svět a kdy svět hladí nás. Nicméně čím více budeme malé děti hladit, tím budou schopnější, láskyplnější a sebejistější při svém pozdějším zaplétání se do sítí. Jakmile děti povyrostou a již nejsou na naše pohlazení zvědavé, hladíme je pouze očima. Na naší pozornosti dětem záleží v jakémkoli věku, i v pubertě, kdy to skrývají.

Čeho přesně se digiděti dotýkají na síti, se není možné dovědět jinak než přímo od nich. Je to mnohem smysluplnější, než to zjišťovat skrze některou z aplikací k tomu určených. Každý rodič je zvědavý, jak se jeho digiděti mají. Abychom se to dověděli, stačí se zeptat, jak se jim mezi stroji a obrazovkami daří. Všichni si povídáme se svými dětmi, nejde o nic speciálního, ale občas se hodí připomenout si samozřejmé. Povídáním se šíří důvěra. Důvěra mezi rodiči a dětmi se rozvíjí neustále. Rodiče dětem přirozeně věnují pozornost kdykoli s nimi tráví čas, pečují o ně a provádějí je životem. Kdykoli dětem věnujeme pozornost, sdílíme s nimi lásku. Důvěra je druhem lásky.

Proto je základním kamenem vyprávění o digidětech láska rodičů k dětem. Ve zdejších kapitolách se setkáme s nejednou složitou zápletkou. První krok k jejímu řešení je však prostý. Rodičovská láska se neztrácí ani neopotřebovává a nikdy není navíc. Ať děti prožívají cokoli, na internetu i mimo něj, jejich zklidnění, stejně jako narovnání daných potíží, vychází z lásky, kterou dostávají od rodičů. S ní k dispozici lze překonat i tu nejtemnější propast kyberprostoru. Každý rodič miluje své děti, i když chybují, překračují hranice a boří rodičovské představy o tom, jaké by měly být. Od raného dětství s dětmi rozebíráme přijatelnost a nepřijatelnost chování ve společnosti, snažíme se pochopit jejich pohled na svět a co nejlépe se ladíme na potřeby jejich srdcí a myslí. Svět digidětí je jen dalším námětem ke společným hovorům. Když se děti baví s rodiči, jejich slova obohacují svět, jako motýli obohacují louku.

Při pohledu na digiděti hrající počítačové hry přemýšlejí rodiče, jak uvést soužití se stroji do životaschopné rovnováhy. V naší společnosti důvěřujeme především strojům a informačnímu oceánu. Internet ladíme kvůli organizování světa. Díky jeho programům a aplikacím řídíme a uspořádáváme naši společnost. Skrze webové stránky chápeme svět. Mnohdy jejich náhledům věříme více než vlastním očím. Značnou část aktuálních poznatků a vědomostí máme díky digitálním technologiím. Víme toho zdaleka nejvíce ze všech kultur v dějinách, ale nevíme, zda jde o výhru, anebo jestli spíše nemáme vážný problém. Každé nové vědění s sebou totiž přináší i nová nevědění. A tak je-li vědění celý oceán, existuje i nesčetně moří nevědění. Čím více digitalizujeme společnost, tím méně řídíme, uspořádáváme a rozumíme. Je tomu tak proto, že digitální informace jsou nestálé a tekuté. Jejich vlastnostmi jsou proměnlivost, nejasnost, proudivost, pružnost, mísivost, prostupnost, nakažlivost nebo dvojznačnost. Informace mohou být skutečné i neskutečné současně. Pohybují se rychlostí, jež se přibližně každé dva roky zdvojnásobuje. Stejně tak rychle se množí. V digitalizující se společnosti se veškeré dosavadní vědění a zvyklosti rozpouštějí ve vodách informačního oceánu. Čím více času všichni trávíme na síti, tím stoupají výše a tím rychleji probíhá eroze „předdigitálních pořádků“. Svět se mění, řečeno jasněji, a s ním i člověk, mezilidská komunikace a krajina kolem něho. Zatímco se mění svět, lidé víc neví, než ví. A tak je dnes nevědění všudypřítomné. Nevíme jak robustný je stroj, co bude náš telefon umět příští rok, anebo třeba jestli se digitalizaci společnosti podaří zdárně dokončit, či nikoli.

Rodiče neví běžně. Pokud si přiznáme, že ve výchově či vzdělávání pravidelně tápeme a hledáme, velmi se nám uleví. Zklidníme se. Při pohledu do dětských očí není těžké si uvědomit, že pokud rozum neví, srdce ví. Srdce každého rodiče umí prakticky a smysluplně zareagovat i v těch situacích, kdy neví. Je dovoleno nevědět a zároveň být v klidu. Nenechme se mást ideou, že k dospělosti patří vědění a jistota. To si ve skutečnosti myslí jen malé děti, pro něž jsou rodiče neomylnými bohy majícími vše pod kontrolou. Starší děti už si to nemyslí a během průběhu rodičovství si to nemyslí ani rodiče, ačkoli často sami před sebou předstírají, že vědí, co činí. Jenže překotně se inovující společnost je plná nevědění a my se nacházíme v jejím objetí. Inovace jsou vždy výpravou na neprobádané území. Umět nevědět je v digitalizující se společnosti nepostradatelnou dovedností. Dovolit si nevědět je pro spokojenost rodičů digidětí klíčové. Dovolme si nevědět.

Děti se kyberprostorem pohybují s lehkostí bytí, beze strachu a bez vědění. Netuší, nač mohou v hlubinách informačního oceánu narazit a příliš o tom nepřemýšlejí. Podobně jako my. Digiděti umí chybovat či nevědět s úsměvem. Můžeme vědět, co digiděti se stroji zažívají, pokud jsou v předškolním věku. Tehdy jsme jako rodiče schopni uklidit technologie ležící v jejich dosahu. Jakmile však nastoupí do školy, míra rodičovské kontroly se povážlivě snižuje. Během puberty se ocitáme na samém dně vědění. Jak my, tak dospívající digiděti.

Proto se zde místo návodů ke kontrole zabýváme důvěrou. Důvěrou v digiděti i sebedůvěrou. Kontrolující se vždy snaží vědět. Jenže život s informačním oceánem s sebou přináší mnohem více nevědění než vědění, a tak je dnes důvěřovat prospěšnější než chuť kontrolovat. Důvěra je sebevědomý vztah k neznámému. Nevím, jak to dopadne, ovšem důvěřuji, a proto vím, že si s výsledkem poradím, ať bude jakýkoli. Důvěřuji tobě i sobě. Důvěra je vztahem. Dokonce i pokud je důvěrou k sobě samému, tedy sebedůvěrou. Nevím, do čeho se mé děti zapletou v kyberprostoru, ale budu se snažit předat jim schopnosti, které jim umožní se případně opět vyplést ven. Důvěřuji, že dělají, co mohou. Současně plně důvěřuji, že já dělám to nejlepší, co zmohu. Rodiče vždy dělají to nejlepší, co mohou. Nemusíme zvládnout vše, není nutné být dokonalým rodičem. S mnohým si děti poradí samy. S nejedním problémem jim pomůže internet. Internet dětem některé potíže způsobuje a jiné, někdy dokonce ty stejné, jim pomáhá řešit.