Text © Michal Stehlík, Martin Groman, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-139-5

ISBN mobi 978-80-7689-140-1

Dialog místo úvodu…

Vám to ještě nestačilo?

No, co mně? Jim to nestačilo.

Jako čtenářům?

Hlavně politikům. To je pořád samý okupant, kolaborant, nacista, komunista, neomarxista, banderovec… Vždyť to bychom mohli vysvětlovat donekonečna.

Jak se říká ve Švejkovi: „V době, kdy denně ztrácíme na bojištích sta důstojníků. A inzeráty se nečtou. To bych mohl inzerovat sto let, že se mně ztratil pes. Dvě stě let, tři sta let…“

…bychom mohli varovat před přepisovači.

Mimochodem všiml jste si, jak ty historické příměry akcelerovala válka na Ukrajině?

To si nešlo nevšimnout. Bohužel. Festival přirovnání.

Taky trochu karneval marnosti. Vždyť jenom naši poslanci a senátoři zvládli přirovnat válku na Ukrajině k Mnichovu 1938, srpnu 1968, ale taky k občanské válce ve Španělsku v roce 1936, Buča byla nové Lidice, Kyjev nový Madrid. A samozřejmě Putin starý dobrý Hitler…

A to nejen u nás. Kreativní v tomhle byli i na obou stranách fronty – Ukrajinci třeba moc pěkně oprášili klasický obraz Ilji Repina Záporožští kozáci píší dopis tureckému sultánovi a vesele ho aktualizovali. Moskva vedle všeho toho Putinova překrucování moderních dějin a snahy vnutit světu své vidění minulosti přišla i s báječným přirovnáním, že polský, slovinský a český premiér jedoucí vlakem do Kyjeva jsou jako Lenin.

Jak jako Lenin?

No, prý jako že tam jedou vlakem za německé prachy.

To už zadržte, nebo si všechna témata pro knížku doslova vyplácáme v předmluvě. Ale je pravda, že nám témat za poslední rok naservírovali politici, novináři a další veřejní činitelé víc než dost. Navíc ještě nezapomeňte zalykání se patosem kolem výročí heydrichiády.

Ano, na začátku jsme si říkali, že to zkusíme vydržet půl roku, možná rok. Teď za sebou máme roky dva a na světě je druhá knížka.

Tak snad to bude stačit?

Nám?

No, nám hlavně.

Takže ještě jednou:

Tady je Michal Stehlík.

A tady je Martin Groman.

Léto 2022

Muži v čele
(žen pomálu)

Pohřeb Dr. Karla Kramáře (1937)

Premiéři ve stínu Hradu

Česká republika je parlamentní demokracie, má premiérský systém. Přesto se čeští ministerští předsedové historicky trochu krčí ve stínu prezidenta. Kdo je tu ale lídr a není na čase si to uvědomit?

Masaryk, nebo Kramář?

Každé srovnání kulhá, ale třeba už při letmém pohledu na sousední Německo je patrné, že u nás tradice silných šéfů vlád ve 20. století rozhodně nikdy nevznikla. Zjednodušeně řečeno, podrželi jsme si mocnářskou figuru na Hradě jako toho prvního ve státě. Snad by se to líbilo už T. G. Masarykovi, který se v říjnu a listopadu 1918 na měsíc stal prezidentem i premiérem nového státu, než se to všechno „nějak ustaví“. Jeho americká představa prezidenta, který sestaví vládu, ale vzala za své, realita zejména českých politických stran si žádala něco jiného, a tak bylo na třenice mezi Hradem a vládou zaděláno. Poměrně symbolicky pak začínají v konstelaci prezident–premiér dějiny první republiky na vztahu Masaryk–Kramář. Někdejší politický outsider, kterého válečná zkušenost a úspěch vynesly do čela státu, a oproti němu uznávaný, za války vězněný a bezesporu zasloužilý bard české politiky Karel Kramář, kterému bylo svěřeno premiérské křeslo. Reálná moc se však od této chvíle Kramářovi prakticky již jen vzdalovala, zatímco Masaryk si ji nesporně uchoval až do svého odchodu z funkce.

Doba se změnila a již první (komunální) volby vynesly do čela státní exekutivy sociální demokraty v čele s Tusarem. Nehledě na stále silnější roli agrárníků. Kramář byl mužem národního 19. století a dynamika nového věku mu v konečném důsledku byla cizí. Ve funkci po necelém roce končí. Masaryk mu píše stručný dopis, kde mu děkuje za jeho obětavou premiérskou roli a doufá, že se pro něj ve veřejném prostoru jistě najde adekvátní místo. Žádné podobné však již nepřijde. Co na tom, že si Kramář ještě drží chvíli roli v tzv. Pětce, co na tom, že jeho vila stojí symbolicky na ose mezi Národním muzeem a Pražským hradem. První premiér odešel a nastal čas pro jiné osobnosti. Ani ty si však nikdy na politickém slunci veřejného prostoru nevybojují takovou pozici, jakou si bude držet hlava státu.

Tradice první republiky

Za první republiky se v čele vlády navíc vystřídalo příliš mnoho mužů, někdy to bylo dokonce pouze na měsíce, někdy sice na roky, málokdo se ale v premiérské roli zapsal do povědomí tak jako agrárník Antonín Švehla. Pokud měla ve svém prvním desetiletí první republika muže, který politicky objektivně konkuroval hradnímu pánovi, pak to byl bezesporu on. Nehledě na vyhrocené okamžiky, v nichž se politika obou mužů střetávala – například Masarykova kritika pozemkové reformy byla Švehlou ostře odmítnuta a hrany muselo obrousit jednání na Pražském hradě a zmírnění prezidentových slov.

Švehla byl nesporně mužem každodenní politické taktiky, soustředil se však na praktické problémy, zároveň na zákulisí – ve veřejném prostoru nemohl proto Masaryka objektivně zastínit. O to méně pak další osobnosti, jež se střídaly v době permanentních krizí na premiérské pozici. Co například takový dvojnásobný úřednický premiér Jan Černý, kde je mu konec v naší veřejné paměti? Ten vedle Švehly zůstal dokonale zapomenut. A to se jednalo o mimořádně schopného muže zastávajícího nejen dvakrát post premiéra, ale také další ministerské role či role v zemské správě.

Zapomnění ale nepotkává jen úřednické premiéry, ale i ty vzešlé ze standardních voleb. Jak již padlo výše, z těch vůbec prvních vyjde jako předseda vlády Vlastimil Tusar, jediný sociální demokrat v tomto úřadu za první republiky. Nemá před sebou rozhodně jednoduchou úlohu. Řeší poválečnou sociální i politickou krizi, v případě Slovenska či Těšínska dokonce i krize vojenské. Jenže sociálně-politická krize si vybere své důsledky také vnitrostranicky a Tusarovi se mezi léty 1920 a 1921 rozpadne strana a oddělí se z ní nově vzniklí komunisté. Sociální demokracie pak sice zůstane významnou stranou první republiky, nikdy však už není v takové síle jako bezprostředně po válce. Když se například podíváme na výsledky voleb z roku 1925, agrárníci jen těsně porazí druhé komunisty. Tusar odchází do diplomacie a následně brzy umírá.

V podobném stínu zůstává i agrárník Jan Malypetr, premiér v letech 1932–1935. Jestliže před Tusarem stály problémy poválečné, Malypetr řešil dopady globální ekonomické krize a obrovský náraz ekonomických a sociálních problémů, včetně počínající nacionální radikalizace německé menšiny. Také jeho jméno dnes patří spíše do konferenčních příspěvků historiků nežli do veřejného prostoru.

První a poslední Slovák v úřadu premiéra první republiky Milan Hodža je pak postaven před důsledky všech výše zmíněných krizí, nehledě na mezinárodní dopady a cestu k Mnichovu 1938. Jeho jméno má logicky výraznější paměťovou stopu na Slovensku, zatímco v Čechách je na tom obdobně jako ostatní hlavy československých vlád. Tak jako tak, TGM a následně i obraz Edvarda Beneše jsou rozhodně větším personálním symbolem první republiky nežli kdokoliv z premiérů.

Ministerský předseda jako fíkový list

Po válce se premiérem stal sociální demokrat Zdeněk Fierlinger, zkušený diplomat již před válkou podezřívaný ze spolupráce se SSSR, kde působil jako vyslanec. Když se během jednání londýnského a moskevského exilu rokovalo o složení kabinetu, byla na stole logicky otázka vedení vlády. Komunisté velmi obratně manévrovali a nechtěli do čela vlády svého prvního muže – Klementa Gottwalda. Naopak jako zdánlivě nestrannou osobnost navrhli Zdeňka Fierlingera z řad diplomacie, muže navíc spřáteleného s Edvardem Benešem. Obě rodiny měly postavené vily v Sezimově Ústí vedle sebe. Zlé jazyky dokonce tvrdily, že si paní Hana Benešová stěžovala, že si Fierlinger čas od času dělá z jejich vily s telefonem vlastní ústřednu.

Ve skutečnosti šlo o muže, který se v roli premiéra stal dokonalým fíkovým listem komunistického přebírání moci prakticky okamžitě po roce 1945. Nehledě na to, že tuto obojetnou roli nesehrával pouze v čele vlády, ale také v sociální demokracii jako takové. Nakonec, po únorovém puči roku 1948, dovedl svou mateřskou stranu ke sloučení s KSČ a v novém režimu se ochotně ujal nabízených funkcí. Svého času tak vedl Státní úřad pro věci církevní a neblaze se podepsal na systematických perzekucích vůči církvím i věřícím. V různých funkcích pak vydržel až do 60. let, v čele Národního shromáždění až do roku 1964. Když pak na podzim 1968 po okupaci jednalo vedení Národního shromáždění o přijetí smlouvy o dočasném pobytu sovětských vojsk u nás, Zdeněk Fierlinger v debatě prohlásil, že státní suverenita je gumový pojem a že na ní nesejde. Pokud prvorepublikoví premiéři v naší paměti zapadli, Zdeněk Fierlinger by zapadnout neměl. Ovšem jako dokonalý příklad bezpáteřnosti, zrady a prospěchářství bez ohledu na osudy vlastní země.

Strana, nebo vláda?

Ani komunističtí premiéři na tom nejsou v obecném povědomí o vlastních výkonech příliš dobře. Klementa Gottwalda vnímáme jako symbol komunistické nadvlády, ale jeho obraz je koncentrován do února 1948 a následně do role nemocného zločince na Hradě. A přitom se jeho doslova hvězdná hodina (myšleno politickým úspěchem, nikoliv jeho prospěchem) odehrála právě v roli předsedy vlády v letech 1946–1948. Podařilo se mu (samozřejmě v čele ostatních) postupně neutralizovat politické odpůrce, mobilizovat mimopolitické složky organizované komunisty, využít médií a veřejného prostoru, a nakonec využít politické krize února 1948 k uzmutí moci. Gottwald vítězí svoji životní bitvu jako premiér. Když se poté nechá zvolit prezidentem – a zároveň je předsedou strany – je to již docela jiná role, nehledě na jeho zdraví a alkohol. Navíc logika diktatury nepotřebuje skutečně pracující vládu, ta je opřena o rodnou stranu, a stává se tak převodovou pákou stranických rozhodnutí. I když i v tomto případě se sami komunisté dostávali do sporů a hledali rovnováhu mezi ústředním sekretariátem strany, Hradem v čele s Gottwaldem, a vedením vlády.

Nejvyššího vládního postu se ujal v roce 1948 Antonín Zápotocký, do té chvíle poválečný šéf sjednocených odborů a zasloužilý straník. Sám se později ke své roli premiéra vyjadřoval i sebekriticky, nešlo o funkci, kterou by v dané konstelaci zvládal. Skutečnou moc držela v rukou strana v čele s tajemníkem Rudolfem Slánským.

Již v té době můžeme sledovat logické vytváření různých mocenských center. Všímala si toho jak Moskva, tak i západní rozvědky. Situace se vyostřila zatčením a odsouzením Slánského v roce 1952 a poté smrtí Gottwalda v březnu 1953. Opět se přeobsadily figurky, ve stranickém aparátu se stále významnější postavou stává Antonín Novotný, Zápotockého „posadili na Hrad“, kde si vlastně viditelně oddychl, a do čela vlády se postavil Viliam Široký, který si vzápětí začal systematicky budovat silnou roli v aparátu. Poněkud se přitom zapomnělo na jeho předchozí roli – když se například počátkem 50. let rozhodovalo o rozsudcích smrti, nejužší stranické vedení tvoří čtveřice Gottwald, Zápotocký, Slánský a Široký. Přicházela však nová doba a Široký věnoval několik let práce zvýšení své moci a v roce 1957, po smrti Zápotockého, aspiroval na pozici prezidenta, kterou však rozhodnutím Moskvy získal Novotný. Stranická logika opět zaúřadovala a o nejvyšší státní roli se rozhodovalo na jejím základě, nikoliv na základě logiky vládní.

Po Širokého odchodu se již pohybujeme v 60. letech. Jedním ze symbolů pražského jara byl i premiér Oldřich Černík – shodou okolností také jeden z pragmatiků v našich dějinách. Ještě po okupaci 1968 se jeho jméno objevuje na mnoha zdech a silnicích, kde je vzýván jako symbol reforem. I on podepíše Moskevský protokol a i on, stejně jako Svoboda a Dubček, je podepsán pod tzv. pendrekovým zákonem z roku 1969. Poté byl sice odsunut stranou, ale přece jen získal relativně zabezpečené místo ekonomického náměstka jednoho úřadu v Praze.

Ohlížíme-li se dnes za 50. lety, vybaví se nám mnohem spíš jména jako Gottwald nebo Slánský, nikoliv Široký, ohlížíme-li se pak za reformním rokem 1968, vzpomeneme si na jména Dubček nebo Smrkovský, případně Kriegel, méně pravděpodobněji pak na jméno Oldřicha Černíka. I v tomto období zůstali premiéři ve stínu dějin.

Souběžně s proticírkevním tažením komunistického režimu probíhala v roce 1951 v tisku propagandistická kampaň dokumentující „péči socialistického státu“ o církev a její představitele. Na snímku záběr z nově otevřeného kněžského domova v Praze v Ječné ulici, který přišel navštívit Zdeněk Fierlinger.

Železný kancléř a premiérská hra vabank

Je vůbec v našich dějinách, snad kromě Švehly, ještě nějaká postava, které bychom mohli přičíst alespoň symbolické atributy „železného kancléře“? Muže ve vedení vlády, který představoval nejen výkon exekutivní funkce, ale zároveň dobu reálně spoluvytvářel, byl jejím veřejným obličejem – a zůstal ve všeobecné paměti?

Kdybychom hledali v období komunistické nadvlády, možná by jím mohl být Lubomír Štrougal. Ten mimo jiné vydržel v čele československé vlády neuvěřitelných osmnáct let. Ale zároveň to bylo patrně možné právě proto, že vládl v jiné době a v jiných podmínkách. V normálním světě by to s ním dopadlo bezesporu jinak. Skutečně svobodným volbám nikdy čelit nemusel. Nesporný pragmatik, kdysi ministr zemědělství, v 60. letech také ministr vnitra spojený se zabíjením na hranicích a v roce 1964 s desinformační akcí Neptun. Po roce 1968 se z něj stala nezpochybnitelná opora nového prvního muže strany a pozdějšího prezidenta Gustáva Husáka, který ve vedení vyvažoval skalní konzervativce typu Vasila Biľaka nebo Aloise Indru. Kariéru skončil v roce 1988 rezignací, když se mu nepodařilo dostat do čela strany a když viděl, jak se ekonomika státu postupně hroutí. Jeho kandidatura do vedení strany v dynamických dnech konce roku 1989 byla již jen symbolickým závěrečným aktem někdejšího mocného premiéra.

V té době skončila i jedna premiérská hra vabank, kterou po 17. listopadu 1989 rozehrál tehdejší federální premiér Ladislav Adamec. Byl ve funkci relativně krátce a v době hroutícího se systému chtěl se svými poradci využít situace a přeskočit ze Strakovy akademie na Pražský hrad. V jednu chvíli vyjednávání Občanského fóra a vlády šlo skutečně o relevantní vyloženou kartu. Dynamika událostí a zjevná nespokojenost lidí pokračovat v nějakých personálních variacích komunistických kádrů však tuto myšlenku poslala do zapomnění. Ladislav Adamec skončil ve funkci premiéra a „převozníkem“ revoluce se v čele vlády stává další z mnoha pragmatiků, právník Marián Čalfa. Ten propluje revolucí s komunistickou rudou knížkou, v parlamentu zajistí volbu Václava Havla, aby se posléze stal členem Verejnosti proti násiliu a opět usedl v čele federální vlády i po volbách roku 1990. Každopádně právě volba Václava Havla opět ukázala, jak symbolickým kapitálem role prezidenta stále disponuje, zatímco premiéři působí v jakési úloze státních úředníků zajišťujících chod země.

Když se ohlédneme za československými dějinami 20. století, měli jsme mezi našimi premiéry muže silných i odpudivých osudů. Muže s vizí, ale i slabochy či pragmatiky. Přesto je dnes připomínáme málo, včetně výše zmíněných odstrašujících příkladů, a žádná tradice českého premiérství z toho zatím nevznikla. Svého času se o něco podobného pokoušel Mirek Topolánek, když se snažil obnovit jistou tradici vztahování se ke Karlu Kramářovi, ale i tato iniciativa měla poměrně krátký dech. Realita prezidentských voleb nás každopádně v pravidelných intervalech přesvědčuje o tom, že k Hradu se stále upínáme. A co na to premiéři? Nu, možná je na čase, aby český premiér prostě vystoupil z hradního stínu.

Čtěte dále:

Karel Kaplan: Kronika komunistického Československa. Klement Gottwald a Rudolf Slánský. Barrister a Principal 2009.

Antonín Klimek: Velké dějiny zemí Koruny české. Svazek XIII.,1918–1929. Paseka 2000.

Petr Pithart: Osmašedesátý. Rozmluvy 1990.

Jiří Suk: Labyrintem revoluce: Aktéři, zápletky a křižovatky jedné politické krize (od listopadu 1989 do června 1990). Prostor 2003.

Lubomír Štrougal: Paměti a úvahy. Epocha 2009. /Číst opatrně, jako každé paměti./

Prezident Miloš Zeman při oficiální návštěvě izraelského prezidenta Jicchaka Herzoga, Pražský hrad, 11. 7. 2022.

Odcházení pacientů republiky

Zdravotní komplikace prezidenta České republiky Miloše Zemana na podzim roku 2021 opět vnesly do veřejného prostoru mnoho historických paralel. Havel byl také nemocný a nikdo ho nechtěl odvolat, TGM na konci úřadu rovněž trpěl nemocemi, a přece byl znovu zvolen, Hácha končil ve stavu téměř bezvládném atd. Je až fascinující, jak jsme koncentrováni na různé životní situace a peripetie hlav státu, jakkoliv žijeme v demokratickém systému bez mocnářského principu. Miloš Zeman se nakonec mohl navzdory nemoci úřadu opět ujmout a debaty o jeho možném odvolání utichly. Zůstala však otázka, jestli my to odcházení prezidentů neprožíváme jako společnost přece jen nějak fatálně. Jednou čeká přece konec na každého, v úřadu i v životě. To není nic podivného.

Poslední Masarykův slib

Jak tedy probíhala jednotlivá prezidentská odcházení? Když se konala volba T. G. Masaryka v roce 1934, byl dlouholetý prezident Československa po mnoha zdravotních obtížích, nejčerstvěji dokonce po nebezpečné mozkové mrtvici. Nebylo však v daný moment představitelné, aby se hledal jiný zvolitelný nástupce. Masarykem prosazovaný Edvard Beneš neměl ještě vyjednanou podporu napříč politickým spektrem, bez které by na Hrad nedosáhl. Máme přitom k dispozici rozhlasový záznam, v němž nebyl prezident republiky schopen přečíst ani slib a muselo mu být napovídáno. Některé pasáže dokonce opakovaně. Nezpůsobilo to však žádnou veřejnou masivní reakci, postava TGM byla prostě v konečném důsledku nedotknutelná. Když o rok později Masaryk odstupoval se slovy, která se mimochodem v roce 2021 opět na Zemanovo konto připomínala, „Když už nemohu, tak abdikuji,“ bylo již zřejmé, že Edvard Beneš získá podporu i od tak neočekávatelných stran, jako byli hlinkovci či komunisté. Jedni vyměnili podporu Beneše za propuštění svého předáka Tuky z vězení, druzí zase sázeli na příslib vytvoření jednotné lidové fronty levicových politických stran v boji proti nastupujícímu nacismu, což by je – komunisty – na československé politické scéně konečně dostatečně etablovalo jako stranu státotvornou, a nikoli jen protidemokratickou. Beneš byl nakonec v roce 1935 zvolen díky umnému vyjednání podpory tak masivně, jak se ani nečekalo.

Rakev se zesnulým TGM na lafetě houfnice při poslední cestě Prahou 21. září 1937. Za rakví kráčí prezidentův syn Jan a vnuci Leonard a Herbert Revilliodovi. Snímek z Mánesova mostu.

Loučení s TGM

Masarykův život dohasínal především v Lánech, odkud, slovy literárního kritika Václava Černého, zřel jako bůžek nad osudem demokracie. Jeho smrt v září 1937 probíhala do značné míry v přímém přenosu lékařských zpráv MUDr. Maixnera, který poté dokonce jako prezidentův lékař vydal knihu o životě po jeho boku.

Samotné loučení s prvním československým prezidentem probíhalo ve stísněné náladě nejistoty, zda samotná republika smrt svého zakladatele vůbec přežije, a pokud ano, na jak dlouho. Výmluvně o tom hovoří novinové texty, napsané ještě před pohřbem, z nichž především vzpomínky a reportáže Karla Čapka vyloženě udávaly styl, jakým se měla demokratická republika i do budoucna loučit se svými velikány. Čapek nabídl v průběhu několika dní na stránkách Lidových novin takovou škálu motivů, jakou jen kolem odchodu TGM rozehrát šlo – od popisu prostého úmrtního pokoje na lánském zámku, opakovaných ujištění, že na nás nadále hledí a hledět bude, přes poslední knihu, ze které mu četli (věnovala se osudu Evropy), třeba až po dobově jistě podmíněné motivy spojené s armádou: „Mrtvý prezident přehlíží svou armádu, která mu vzdává poslední čest. Byl to velký prezident. Je to krásná armáda.“ Došlo i na vzpomínání na vyloženě civilní motivy Masarykova života, jako byl jeho vztah ke zvířatům, ženám, jídlu, oblékání, filmu atd. Vše samozřejmě náležitě uměřené a strojené. Čapkovo nastavování toho, jak se loučit s hlavou státu, pak vygradovalo reportážní Cestou devíti hodin, v níž hodinu po hodině popisuje průběh Masarykova pohřbu, od loučení na Pražském hradě po uložení na lánském hřbitově. Nejen Masarykovo umírání, ale i jeho pohřeb se tak staly věcí veřejnou a společnou celému státu.

Zblblý Hácha

Pokud bylo odcházení TGM vyloženě v přímém přenosu, konce dalších dvou prezidentů byly tiché, rozpačité, dokonce s pachutí nástupu nové moci. Státní prezident JUDr. Emil Hácha nebyl v posledním období protektorátu reálně fyzicky schopen vykonávat úřad. Způsob, jakým s ním na přímý rozkaz ministra vnitra Václava Noska naložila navrátivší se československá vláda, je však skandální. Nemocného nemohoucího muže nechali odvézt do pankrácké věznice, kde Hácha v potupných podmínkách umírá. Existuje dokonce deníkový záznam novináře Ferdinanda Peroutky, který 3. června 1945 pankráckou věznici navštívil, patrně proto, aby podal svědectví o své zkušenosti s českými novináři na počátku protektorátu, a který čtvrt hodiny postál v cele nad „úplně zblblým“ Háchou a ptal se sám sebe, „jak jej chtějí soudit?“

Benešův odchod do ticha

Do jisté míry stranou pozornosti pak odchází také staronový prezident Beneš. Ten má v únorových dnech roku 1948 za sebou již mnoho zdravotních problémů, i to ho v těchto kritických dnech oslabovalo. Když pak po nesouhlasu s podobou tzv. květnové ústavy 1948 abdikuje, odchází do Sezimova Ústí, kde následně v září 1948 umírá v ústraní. V Panteonu Národního muzea (nikoli už na Hradě) je mu ještě vystrojen státní pohřeb s poctami. Ten sice vnímalo mnoho občanů demonstrativně, ale komunistická doba již vzývala jiné osobnosti.

Vedení KSČ v souvislosti s Benešovým pohřbem řešilo především obavu z vypuknutí nepokojů – únorové převzetí moci bylo přece jen ještě příliš blízko. Většina z ohlášených sto dvaceti zvláštních vlaků, které měly na pražský pohřeb dopravit občany z mnoha konců republiky, byla za pomoci Sboru národní bezpečnosti zrušena. Policisté dokonce kontrolovali ve vlacích osoby ve smutečním oblečení a nutili Sokoly, aby se vysvlékli z uniforem. V den pohřbu na Václavském náměstí oddělili občany státu od prostranství před Národním muzeem dělníci z pražských továren a ozbrojené milice. SNB dokonce vzal ten den do preventivní vazby 114 studentů, Sokolů, mládeže a „jiných reakcionářů“. Takový pohřeb si Edvard Beneš asi jen stěží představoval.

Gottwaldův strach ze sovětských doktorů

Zdravotní stav dalších dvou komunistických prezidentů, Klementa Gottwalda a Antonína Zápotockého, byl poznamenán jejich životními prožitky. Gottwalda objektivně dohnala kombinace alkoholu a pohlavní choroby, Zápotocký se po návratu z koncentračního tábora potýkal s mnoha následky věznění. Komunistický tisk se sice snažil držet zdání průběžného informování, vše bylo ale samozřejmě v rukou cenzury a pečlivého rozhodování, aby veřejnost nebyla reálně v obraze. Lékařské zprávy o Gottwaldově stavu, pod kterými byly podepsány kapacity tehdejší české medicíny jako profesoři Jonáš a Charvát, plnily už jinou funkci než v případě Masaryka. Reálný stav v zásadě dlouho maskovaly. Navíc tu byla Gottwaldova obava, aby se jej v případě zhoršení stavu neujali sovětští lékaři. V březnu 1953 letí navzdory nemoci na Stalinův pohřeb do Moskvy a po návratu už mu zbývají jen dny. Lékařské zprávy z posledních hodin života československého tvůrce totalitního režimu a muže nesoucího přímou odpovědnost za smrt mnoha nevinných lidí působí místy až idylicky – lékaři veřejnost zpravují o tom, že prezident snědl švestkový kompot a vypil malou plzeň.

Nálada března 1953 je ale rozhodně jiná než idylická. My dnes odchody Stalina a Gottwalda, k nimž došlo v řádu několika málo dnů za sebou, vnímáme spíše s nadhledem a odstupem. Většina současníků ale prožívala reálné obavy z budoucnosti, mluvilo se o třetí válce, pro mnohé dokonce končil svět, periodika včetně dětské Mateřídoušky vycházela se smutečními portréty státníků. Když pak o čtyři roky později umírá Antonín Zápotocký, je už nálada z jeho odchodu o poznání méně afektovaná, ale i tak se, stejně jako u Gottwalda, koná nejen státní pohřeb, ale také tryzny po celé zemi, při nichž se s mrtvým prezidentem veřejně a demonstrativně loučí jednotlivá města a vesnice. Není to jenom záležitost centra a jednoho pohřbu někde v Praze, ale vyloženě celé země, i když spontaneita takového konání jistě nebyla všude zcela autentická.

Je už mrtvý, strana to ale tají?

Další tři komunističtí prezidenti se vyhnuli úmrtí v úřadu. Antonína Novotného dohnaly reformy roku 1968 a po svém odstoupení byl nahrazen Ludvíkem Svobodou. Generálovo zdraví přitom někteří zpochybňovali již při nástupu roku 1968, o to více pak při nové volbě roku 1973, kdy měl za sebou opravdu zásadní zdravotní problémy. Přesto ještě nedozrál čas na to, aby měl Gustáv Husák podporu pro svůj prezidentský mandát. Když k tomu konečně došlo, byl dokonce v roce 1974 změněn ústavní zákon, na jehož základě byl Svobodův mandát zkrácen a Gustav Husák zvolen roku 1975 prezidentem.

Dnes oblíbené „diagnózy na dálku“ vycházející z fotografií nebo videí na sociálních sítích a ve zpravodajství přitom nejsou žádná „vymoženost“ současnosti. Vyskytovaly se vždy a právě nemoc Ludvíka Svobody v roce 1974 přinesla mnoho takto pronášených prognóz a „zaručených“ neoficiálních zpráv o zdraví prvního pacienta státu, vycházejících většinou z prostředí domova nebo společnosti přátel. Nedopouštěli se jich jen laici, ale, jak víme například ze zpráv StB, také lékař a tou dobou už vyloučený komunista, jeden z mužů pražského jara, František Kriegel. Před donašečem Státní bezpečnosti si na jaře a v létě 1974 několikrát pustil pusu na špacír a dedukoval, že Svoboda je již ve stavu, který mu nejen znemožňuje vykonávat úřad, ale v zásadě skončí brzy úmrtím. Dokonce přišel s úvahou, že Svoboda je klinicky již mrtev a režim to jen tají, aby státním smutkem nenarušil oslavy prvního máje. Dodejme, že tyto názory nebyly tehdy mimo oficiální prostor nějaký privátní úlet, ale vyskytovaly se podle hlášení StB poměrně často. Svobodův stav byl sice kritický, ale zemřel až pět let na to.

Katolík na pohřbu komunisty

Také závěr prezidentského angažmá Gustáva Husáka byl poznamenán nemocemi – trpěl cukrovkou a silnými zrakovými obtížemi. Dobová média dokonce informovala o jeho hospitalizaci a o tom, že jej navštěvovali straničtí činitelé jako jeho nástupce ve vedení KSČ Miloš Jakeš. Husákův konec ve funkci přišel 10. prosince 1989 po listopadových událostech. Když se jeho zdravotní stav v roce 1991 kriticky zhoršil, vzrušila především Slovensko mediální přestřelka týkající se otázky, zda Husák přijal či nepřijal svátosti umírajících, a zda se tedy nakonec nevrátil do římsko-katolické církve. Arcibiskup Ján Sokol, který Husáka v nemocnici navštívil, tvrdil, že mu svátosti udělil, Husákova rodina tuto možnost vzhledem ke stavu nemocného, který už nebyl s to realisticky vnímat dění kolem sebe, natož se třeba vyzpovídat, odmítala a odmítá dodnes. Tvrzení proti tvrzení, ale doložitelná jsou dřívější Husákova prohlášení, že si nepřeje církevní pohřeb a že rodina má za všech okolností zamezit tomu, aby k němu byl přivolán kněz. Husák zemřel dva roky po sametové revoluci 18. listopadu 1991, a jeho smrt navíc ještě vstoupila do složitého česko-slovenského vztahu. Na pohřeb totiž dorazil slovenský katolický politik Ján Čarnogurský, stejně jako předseda Slovenské národní rady František Mikloško nebo předseda Strany demokratické levice Peter Weiss, což vyvolalo ostré reakce české politiky především směrem k Čarnogurskému. Jak si může katolík dovolit jít na pohřeb takového komunisty? Mikloško navíc prosadil, aby předsednictvo Slovenské národní rady uctilo Husákovu památku minutou ticha, v čemž česká strana viděla projev nemístného nacionalismu. Předseda Jazzové sekce Karel Srp dokonce na Čarnogurského a Slovenskou národní radu podal žalobu. Neúspěšně.

Pohřeb prezidenta Klementa Gottwalda.

Můžete se na nás spolehnout

Odcházení Václava Havla, řečeno s přihlédnutím k názvu jeho poslední divadelní hry, proběhlo samozřejmě už ve zcela jiných podmínkách a společenské náladě. Byly tu odkazy na pohřeb Masarykův (stejná lafeta), ale občanské loučení se symbolem listopadové revoluce roku 1989 bylo o poznání civilnější – cinkání klíči na Hradčanském náměstí při smutečním průvodu, různá „havlovská“ srdce vytvořená z hořících svíček v mnoha městech republiky. Tentokrát už šlo o projevy zcela nevynucené.

V souvislosti s Havlovým pohřbem se pak objevila ještě jedna tradice, kterou máme při obdobných příležitostech tendenci vracet do hry a kterou je přísaha následovníků či nástupců. Edvard Beneš nad Masarykovou rakví pronesl mnohokrát připomínaná slova: „Vašemu odkazu, prezidente Osvoboditeli, věrni zůstaneme.“ Nad rakví Edvarda Beneše slova přísahy držel poměrně nečekaný řečník, tehdejší předseda vlády Antonín Zápotocký, a také on sliboval pokračování v odkazu mrtvého prezidenta: „Jeho jméno, památka i činy vešly do dějin. Budeme se starat o to, aby tato památka zůstala vždy světlou a krásnou, jako byla jeho práce.“ Při státním pohřbu prezidenta Gottwalda pak na Václavském náměstí hřímal premiér Viliam Široký své „Tak prísaháme, tak prísaháme,“ což dodnes, vzhledem k dobovým okolnostem roku 1953, působí vyloženě mrazivě. Široký jako zkušený rétor, a navíc věčně neúspěšný pretendent Hradu, řečnil také na Zápotockého pohřbu. A i zde se zapřísahával do budoucna, i když už méně pateticky a mnohem více v duchu tehdejší stranické rétoriky: „Pod vedením své rodné komunistické strany dovršíme velké dílo – dílo socialismu a komunismu.“

Nad Svobodovou rakví se v roce 1979 svým obdivem a láskou k zemřelému zase dušoval jeho nástupce Husák. Když probíhalo loučení s Václavem Havlem, došlo rovněž na přísahu, a to z úst řekněme světonázorového souputníka Karla Schwarzenberga, který ve svatovítské katedrále zesnulému prezidentovi sliboval, že v jeho demokratickém a lidskoprávním odkazu budeme jako stát pokračovat. „Můžete se na nás spolehnout,“ dodal pohnutý kníže.

Zeman jako Černěnko

Na Hradě v té době ale už seděl muž, který se spíše než k následovníkům Havla řadil do čela jeho kritiků a oponentů (jakkoli byl za svůj projev na Havlově pohřbu jistě po zásluze veřejně chválen). Ani jeho nástupce ale zrovna neproslul mezinárodní politikou opírající se o lidská práva a humanismus. Když došlo na jeho vlastní nemoci a debatu o tom, zda je s to vůbec ještě vykonávat úřad, strhla se veřejná debata plná paralel s jeho neméně nemocnými předchůdci. Zhusta byli připomínáni také sovětští vládci z pozdních let komunistického režimu. Zeman tak byl přirovnáván nejen k Masarykovi, Háchovi, Svobodovi, Husákovi nebo Havlovi, ale i k nemocnému Brežněvovi, který v posledních letech musel delegovat výkon moci na jiné členy politbyra ÚV KSSS. Objevily se také souvislosti s Brežněvovými nástupci Andropovem a Černěnkem, kteří spíše než výsledky své vlády prosluli rychlými pohřby, které následovaly vždy v řádu měsíců od jejich nástupu. Po sociálních sítích dokonce kolovalo video se zjevně nemocným Černěnkem, kterého dobová sovětská propaganda nechala sice veřejně vystoupit, ale už převážně vsedě a zjevně vysíleného.

Staří nemocní muži

Všechny tyto paralely ale nevypovídají v zásadě o ničem jiném než o svých autorech. Miloš Zeman, jakkoli nemocný, nebyl ani v momentech zdravotního kolapsu nebezpečným vládcem Kremlu a celého východního bloku v pozdních letech studené války. Jeho význam v současné geopolitice byl přece jen zásadně jiný. Pokud by nás podobná srovnání mohla upozornit na nějakou podstatnou okolnost, pak je to fakt, že na Hrad u nás usedali výhradně muži, a to většinou v pokročilém věku, velmi často vysílení předchozími politickými boji, nebo dokonce vlastní nezodpovědnou životosprávou a životním stylem. Ale to je asi tak všechno, v čem si je odcházení těchto nemocných starců podobné. Během 20. století jsme zkrátka zažili různé prezidentské konce. Každá situace byla však originální, jedinečná a odehrála se v jiném historickém kontextu. Jde o nesmírně citlivou oblast. Proto buďme na příklady a podobná srovnání opravdu opatrní, a hlavně lidsky vnímaví, i když si o tom kterém prvním státním marodovi myslíme cokoliv.

Čtěte dále:

Antonín Klimek: Boj o Hrad II. Kdo po Masarykovi? /1926–1935/. Nakladatelství Tomáš Krsek 2017.

Karel Čapek: Hovory s T. G. Masarykem. Československý spisovatel 1990.

Karel Kaplan, Pavel Kosatík: Gottwaldovi muži. Paseka 2004.

Michal Macháček: Gustáv Husák. Vyšehrad 2017.

Michael Žantovský: Havel. Argo, Knihovna Václava Havla 2014.

Vedoucí představitelé KSSS a státu nesou rakev s ostatky L. I. Brežněva po Rudém náměstí v Moskvě.

Přemysl Šámal (1867–1941) byl český a poté československý politik, účastník protirakouského a protinacistického odboje, kancléř prezidenta Tomáše G. Masaryka a Edvarda Beneše.

Úřední hlavy Hradu

Končící mandát prezidenta Miloše Zemana stále častěji vnášel v letech 2021–2022 do veřejného prostoru rozpaky nad schopností prezidenta vykonávat svůj úřad. Včetně vážné zdravotní krize během podzimu 2021 a otevřené otázky po roli jeho spolupracovníků. Zcela relevantní byla otázka, kdo vlastně drží v rukou reálnou moc hlavy státu, resp. kdo ji zcela fatálně ovlivňuje. S trochou nadsázky by se přitom dalo říci, že podle nejbližších spolupracovníků můžeme docela dobře odhadnout úroveň a formát daného prezidenta. Jak by vyznělo srovnání mezi posledními českými prezidenty, první hlavou Československa a třeba komunistickými prvními muži státu? Když se hovoří o personální situaci na Hradě za vlády prezidenta Miloše Zemana, velmi často padají srovnání s tou, která panovala za Václava Havla, ale stálo by za to se na kancléřské a úřednické role v blízkosti vrcholů moci podívat podrobněji do větší hloubky. A z tohoto srovnání by bezpochyby vzešel rozpačitě i samotný Václav Havel. Naše paměť je obecně krátká, zvláště když jde o osobnosti, které neplní přední stránky novin, což až na výjimky prezidenští kancléři byli.

„Tatíček“ a jeho Přemysl

Jak už to tak v našich moderních dějinách většinou bývá, museli bychom „kancléřskou pouť“ začít skutečně u Masaryka. Ten přijíždí v prosinci 1918 do Prahy a vzápětí se ujímá výkonu funkce prezidenta republiky. Před ním stojí úkol vybudování zcela nového úřadu a s ním souvisejícího prezidentského aparátu. Nehledě na velké úkoly související s jeho představou o proměně sídla prezidenta – Pražského hradu.

Nakonec se tohoto úřadu v roli přednosty prezidentské kanceláře ujal zkušený a respektovaný Přemysl Šámal. Nešlo přitom ani tak o nějakého obyčejného úředníka, v podstatě to byl poměrně významný politik a jeden z aktivních zakladatelů organizace Maffie za války. Během ní se osvědčil jako dobrý organizátor, spolehlivý vlastenec a statečný člověk. V klíčových dnech založení Československa v říjnu 1918 byl již přítomen u rozhovorů domácí politické reprezentace s exilovými představiteli v Ženevě v čele s Edvardem Benešem.

Po válce zasedl Šámal do parlamentu, a dokonce se stal i na krátkou dobu starostou Prahy. Již v roce 1919 ale přešel na Pražský hrad, vzdal se těchto politických aktivit a jako kancléř prakticky vybudoval celý aparát. Stál přitom nejen za samotným úřadem prezidenta, ale sehrával i velice aktivní roli v Masarykových politických krocích za první republiky. Ostatně, Hrad byl nesporně jedním z politických center, a kancléřská role tak nespočívala pouze v administrativní proceduře (jakkoliv se to třeba samotný Masaryk snažil vyvracet a hovořil o tom, že vlastně žádná politika „Hradu“ neexistuje).

Přemysl Šámal byl každopádně Masarykovým klíčovým mužem. A to jak v politice, tak při proměnách Hradu. K dispozici tudíž jsou fotografie kancléře, kterak podrobně prohlíží všechny významné architektonické a stavební úpravy Hradu. O skutečnosti, že šlo o do značné míry nezastupitelnou osobnost a spolutvůrce institutu prezidenta, svědčí i to, že jeho služeb využije nejen TGM, ale po svém zvolení v roce 1935 také jeho nástupce Edvard Beneš a Šámal končí téměř až po dvaceti letech služby v roce 1938. Je to takřka po dvě dekády trvající kariéra úředníka Hradu, který byl dokonce zvažován i na post premiéra úřednických vlád. Za jeho vedení kanceláře se nastavily všechny základní postupy, jmenování premiérů, přijímání vyslanců i celá prezidentská agenda. Mnohé se přitom, i za pomoci krátkého působení Gutha-Jarkovského, opřelo o starý mocnářský protokol.

S koncem kancléřského působení se ovšem historická role Přemysla Šámala neuzavřela. Jak již bylo řečeno výše, během první světové války ukázal, že je nesporně statečným mužem oddaným republice a jejím ideálům. Po začátku nacistické okupace v roce 1939 se ihned zapojil do odbojové organizace Politické ústředí s (pravda, poněkud průhledným) krycím jménem Oráč. Vysocí představitelé první republiky byli však v hledáčku gestapa, a tak je Šámal v lednu 1940 zatčen, několik měsíců vyslýchán a poté odvezen do berlínské věznice. V Berlíně posléze v roce 1941 umírá v nemocnici. Jeho syn Jaromír se později stal obětí druhého stanného práva a byl popraven v červnu 1942.

Kancléři mezi zatčením a emigrací

Mezi dalšími kancléři lze zmínit Jiřího Havelku úřadujícího pod prezidentem Emilem Háchou. Oba muži se seznámili u Nejvyššího správního soudu a Hácha poté Havelku oslovil s nabídkou místa v prezidentské kanceláři. Vedle toho se stal ve vládě dokonce ministrem bez portfeje. Tuto roli si udržel i mezi druhou republikou a protektorátem, a ministrem zůstal i v Eliášově vládě po okupaci z března 1939. Tvořil tak nejen spojku mezi vládou a prezidentským úřadem, ale přes užší kontakty s předsedou vlády generálem Eliášem udržoval styky i s odbojem.

Jiří Havelka musel nakonec ministerský úřad i roli kancléře opustit na jaře 1941 v reakci na nátlak K. H. Franka. Na konci září 1941 byl dokonce zatčen, ale i díky prezidentu Háchovi byl naštěstí propuštěn a do konce války žil v ústraní. V poválečné atmosféře existovala snaha jej odsoudit za kolaboraci, ale všechna obvinění byla vyvrácena. Komunistický režim mu však roli u Emila Háchy nezapomněl a donutil jej v 50. letech alespoň opustit Prahu a dožít mimo hlavní město.

Podobně neveselé byly osudy Benešova kancléře Jaromíra Smutného. Ten pracoval během první republiky na ministerstvu zahraničí a po okupaci 1939 se stal kancléřem Edvarda Beneše v Londýně. Oba muži si byli velice blízcí a Smutný byl přítomen všem klíčovým okamžikům československé politiky, včetně únorové krize roku 1948. Zajímavostí je, že si jej u sebe podržel ještě několik měsíců i Benešův nástupce Klement Gottwald, bylo ovšem zjevné, že Smutného osud by mohl skončit dokonce zatčením. Rozhodl se proto znovu pro emigraci a v Londýně pak zakládá Ústav dr. Edvarda Beneše. Své vzpomínky následně sepisuje ve Svědectví prezidentova kancléře.

Z lidí kolem Edvarda Beneše nemusíme zmiňovat pouze kancléře, ale podobně nelehký osud stihl i vedoucího politického odboru Hradu Jana Jínu, který byl dokonce v krizi roku 1948 zvažován jako možná hlava úřednické vlády. Jak vidno i na jeho příkladě, stejně jako u Šámala, hranice mezi hradním aparátem a politikou se čas od času stíraly, přinejmenším v politických úvahách o možných politických rolích kancléřů. Tím Jan Jína, který už byl dříve vězněn nacisty, získal nechtěnou pozornost komunistů, kteří ho následně věznili v letech 1950–1952.

Abdikace prezidenta republiky T. G. Masaryka 14. prosince 1935. Na snímku zleva předseda senátu František Soukup, předseda poslanecké sněmovny Jan Malypetr, prezident Tomáš Garrigue Masaryk, předseda vlády Milan Hodža a kancléř Přemysl Šámal.

Profesionál tří prezidentů

Komunistické období ponechalo funkci prezidenta, jakkoliv tomu tak v komunistickém bloku obecně nebývalo. Na Hrad si v roce 1948 sedá Klement Gottwald, ale pozice prezidenta se pro něj postupně stává v kombinaci se strachem a alkoholem izolovaným vězením. O síle zvyku v případě prezidentské funkce mimo jiné svědčí i to, že ve vztahu k prvním dvěma dělnickým prezidentům používali úředníci Hradu stále oslovení „pan prezident“, nikoliv pozdější automatické „soudruh prezident“.

Po nástupu Antonína Zápotockého v roce 1953 nastává dlouhé období kancléře dr. Ladislava Nováka. Toho Zápotocký poznal ještě v sídle odborových svazů, stali se přáteli, a budoucí prezident šel dokonce Novákovi za svědka na svatbě. Poté si ho s sebou vzal jak do aparátu své vládní funkce předsedy vlády, tak v roce 1953 na Hrad. Tam Ladislav Novák „vydržel“ období tří prezidentů, mezi Zápotockým do roku 1957, Novotným do roku 1968 a krátce poté ještě Ludvíkem Svobodou. Byť u prezidenta Svobody šlo jen o několik málo měsíců mezi jarem 1968 a nástupem federalizačního zákona na podzim téhož roku. To byl také konec dr. Nováka ve funkci, neboť dle jeho vlastních pamětí měl ve federální logice toto místo zastávat Slovák. V pamětech také s trochou hořkosti vzpomíná na to, že o jeho nahrazení dr. Pudlákem ho prezident republiky neinformoval osobně, ale dozvěděl se o něm až z oficiálního komuniké.

V normalizační realitě čekalo na dr. Nováka nejdříve velvyslanecké místo v Káhiře, které ale nemělo dlouhého trvání. Šlo o jakýsi obecný model odstavení do budoucna nepohodlných osobností, takto například vyjíždí na krátkou diplomatickou misi do Turecka i Alexander Dubček. Dr. Ladislav Novák byl v roce 1970 vyloučen z komunistické strany a bylo mu doporučeno opustit ministerstvo zahraničí. Práci si nakonec našel v archeologickém ústavu, kde působil až do roku 1990. O vydání jeho stručných vzpomínek na působení pod třemi prezidenty se postaral především jeho syn.

Mezi pragmatiky, novými tvářemi a zneužitím

V případě stírajících se hranic mezi úřednickou a politickou kariérou nemusíme zůstávat pouze u role samotných kancléřů. Symbolickým příkladem pragmatického úředníka konce komunistického období je aparátčík Marián Čalfa. Ten nastupuje již v 70. letech ještě na Štrougalovo předsednictvo vlády jako mladý právník legislativního odboru, v roce 1987 se stane zástupcem ředitele úřadu, o rok později, ve dvaačtyřiceti letech, ministrem pro legislativu a během jednání s Občanským fórem se, po krachu ambic Ladislava Adamce, tento nenápadný úředník stává jak předsedou vlády (10. prosince 1989), tak legislativním „převozníkem“ mezi starým a novým režimem a zajišťuje Václavu Havlovi zvolení prezidentem 29. prosince 1989.