Úvod

Každý, kdo kdy navštívil Írán, vám poví, že je to úžasná země, která zcela neodpovídá své pověsti. A každý, kdo se kdy do Íránu plánoval vypravit, sdílí jednu stejnou historku. Budu ji sdílet i já. V roce 2010 se mě táta během štědrovečerní večeře zeptal, co plánuji na léto. Řekla jsem, že jsem dostala nabídku studovat v Íránu. Zareagoval zprudka. Praštil pěstí do stolu a řekl rázné „Ne!“ Moji rodiče to nicméně se zákazy nikdy nepřeháněli, a tak jsem beztak v létě odjela. Od té doby u nich cesty do Íránu nevzbudily větší pozornost. Zjistili totiž, že pověst, kterou tato země má, zdaleka neodpovídá realitě a že mi větší nebezpečí hrozí v setmělé Praze než v zemi, jež je součástí osy zla. Podobně je na tom řada dalších cestovatelů. Když sdělí přátelům, že odjíždějí do Íránu, ti se s nimi loučí, očekávajíce brzký pohřeb, nebo alespoň únos. Poté, co se dotyčný odvážný cestovatel vrátí zcela nezraněný, neokradený a nijak jinak nepoškozený, udělá promítání oslnivých fotek, rozdá dárky a vychválí do nebes Íránce, jsou jeho zaražení přátelé váhavě ochotni uvěřit, že to není válečná zóna. Nevalná pověst se bohužel také špatně spravuje.

…

Už dlouhé roky přednáším. Začala jsem přednášet o Íránu a poté moje portfolio nabobtnalo na desítky témat o zemích Blízkého východu, které jsem projela. Dokážu o „svém“ regionu vyprávět celé hodiny, ale někdy se mi stane, že mi při přednáškách a festivalech vyčítají, že nedělám klasické cestovatelské přednášky. Že tam dávám moc informací. Mají pravdu. Zkusila jsem jednou udělat klasickou cestovatelskou přednášku, ale prostě mě to nebavilo. Lidé se prý chtějí bavit, ne vzdělávat. Nicméně já chci, aby moje přednášky bavily i mě.

Abych v nich viděla smysl. Nedokážu se proto oprostit od historie, kultury, náboženství a politiky. Od informací o světě, kterým cestuji. Ba co víc: informacemi jsem takřka posedlá. Kniha, již nyní držíte v rukou, není cestopis, psaní cestopisů jsem totiž prakticky vzdala. Je to sbírka zkušeností a zážitků, které vypráví o Íránu a jeho širším okolí. Také je to řada informací o zemi, národu a etnikách, jež jsou rozděleny do mnoha kapitol tak, aby čtenáři vykreslily tak velikou zemi, jakou Írán je. Tuto okouzlující zemi navštěvuji už přes dvanáct let a doufám, že mohu říct, že jí začínám rozumět. Je totiž neuvěřitelně komplexní a složitá, a když má člověk konečně pocit, že něco pochopil, tak se objeví nové a další informace, které ho doslova zahltí. Írán nabízí nekonečné možnosti ke studiu. Na knize se bez jakýchkoliv pochyb projevuje moje původní vzdělání, kterým je historie a archeologie. Historii miluji. A ta perská a íránská je fascinující. Ať už kvůli tomu, že sahá ke kořenům samotné lidské civilizace, ale i proto, že se jedná o křižovatku světů a kultur. Východu a Západu, Středomoří a dálné Asie, měst a nespoutaných kočovníků, hor i stepí, ale také civilizací a barbarství, které semlelo celé říše.

Zároveň se na úvod trochu omlouvám. Ačkoliv držíte v rukou knihu o Íránu, tak se chtě nechtě dozvíte i něco o jeho okolí a o muslimském světě vůbec. Moderní hranice Blízkého východu i Afriky jsou více méně nové čáry. Ti, kteří je od evropských stolů rýsovali, jim říkali čáry v písku. Těmito čárami byly ohraničeny nové státní celky, které v dějinách dříve neexistovaly a neměly žádný precedent. Čáry spojily do jednoho území různé náboženské i etnické skupiny, rozdělily kmeny, klany i tradice. Dnešní státy nejsou kopiemi historických říší a uzemí, jež tyto říše kdysi ovládaly, ale novými státními celky, které se více či méně úspěšně snaží vytvářet své státní identity. Povídání o Íránu nás tedy zavede do krajů, kde kdysi byla starověká či středověká Persie, ale také do krajů, kam prosákla perská móda a kultura, považovaná za jistou haute couture. Zavede nás také do sousedních států mezi lidi, kteří se na Írán dívají svojí vlastní optikou, ať už jako na nepřítele, či na zdroj obživy. Zavede nás na Západ, který má s Íránem velmi komplikované vztahy. Většinu času však strávíme v samotném Íránu, přičemž ale ani všechny popsané stránky nemohou plně nahradit pocit z nočních procházek Esfahánem, z pohledu na vysoké zasněžené vrcholky Alborzu či Zagrosu, suchého, rozpáleného vzduchu v pouštních oázách či ostrého pohledu dívek v Zálivu, jejichž tváře se ukrývají pod škraboškou.

Írán je obrovský, nejednotný kolos. Země mnoha národů a tradic. Přírodních rozmanitostí a nádher. Země liberálů, ale i konzervativců. Vojáků, ale i pašeráků. Duchovních, i odpadlíků. Muslimů, ale i křesťanů a zoroastriánů. A ačkoliv je nutné současné Íránské islámské republice vytýkat mnohé, Írán samotný je nutné zažít, aby člověk pochopil, že tato země není jen to, co je prezentováno v médiích a ve zprávách. Írán je zkrátka obrovská mozaika, kterou se vám pokusím popsat očima cestovatelky, průvodkyně a akademičky, což jsou role, které mě sem přivedly.

Kurdský muž leží na střeše svého domu ve stupňovité vesnici Palangán

Mozaikou
Íránu

Vesnice ÚRÁMÁN Tacht

Prapodivná, nezvyklá
a cizí slova

V této knize se vyskytuje celá řada cizích slov, nabízím proto jejich krátký slovníček, abyste si je nemuseli někde bokem vyhledávat.

Zároveň malá poznámka k jejich čtení. Čeština odpovídá perské abecedě mnohem více než třeba angličtina. Máme „ch“, „č“, „ž“ nebo dlouhé hlásky, které angličtina postrádá. Řada přepisů, na něž narazíte třeba v novinách, je z tohoto důvodu v češtině chybná a českého čtenáře jen mate – novinář prostě přepíše anglickou mutaci jména a Čech najednou o Chámeneím mluví jako o Khameneim a o Kášánu jako o Kashanu. Někdy články matou i mě samotnou, když míchají anglické a české přepisy, takže ve výsledku nevím, jak přečíst třeba písmenko „j“. Což je neskutečná škoda, protože přitom disponujeme úžasnou abecedou, která by novináři i jeho čtenářům usnadnila život. Stačilo by jen mrknout na anglickou Wikipedii, která poctivě uvádí přepisy ve fonetické abecedě. Angličtina také občas mate ve zdvojování písmen. Například arabské jméno Hasan je s jedním „s“, stejně jako Husajn. Angličtina je ale často přepisuje se dvěma, aby anglofonní čtenáři neměli tendence číst „z“. V češtině to nedává smysl a čtenář se pak zbytečně snaží tato jména „zasyčet“.

Přepisy, které najdete v této knize, můžete bez obav číst tak, jak jsou napsány. Jediným zádrhelem jsou hlásky alef, ‹ejn či ghejn, jež v češtině nemají obdoby. Naštěstí jsou to hlásky původně arabské, a tak je Íránci trochu flákají, tudíž je v přepisech můžu flákat i já a zaznačovat alef a ‹ejn stejnou značkou (‚). Slibuju, že o nic moc nepřijdete. Druhou mírně matoucí věcí mohou být pomlčky ve slovech (například Naqš-e džahán, Džumhúrí-je eslámí).

To je takzvaná ezáfetová vazba, která spojuje k sobě patřící slova. Čte se, jako by zde žádná pomlčka nebyla. Pro správný přepis tam ale být musí, protože ke slovu patří jen v případě, kdy je na něj napojeno následující slovo. Bez následujícího slova není ani -e či -je. Takže klidně zapomeňte na nějaké zadrhnutí v hlase, nádech či cokoliv jiného.

Poslední drobně matoucí věcí je rozdíl arabštiny a perštiny. Zatímco arabština má hlásky a-i-u, perština má a-e-o. Arabský Muhammad je tedy perský Mohammed (nedivte se proto, v textu budu Proroka psát jako Muhammada, protože byl Arab jak poleno a zachovávám arabskou verzi, ale Peršany a Íránce přepisuju jako Mohemmedy) a arabský Isfahán je perským Esfahánem. Vzhledem k množství přejatých arabských slov v perštině to může mnohé cestovatele poplést.

Zároveň se omlouvám všem, kteří se mohou cítit dotčeni tím, že o Alláhovi mluvím jako o Bohu. Z mého úhlu je to čistě lingvistika. Iláh je arabsky bůh, al-iláh, čili Alláh, je Ten bůh. Tedy prostě Bůh. Zároveň je ale nutné hned v úvodu říct, že podle muslimů a islámu mají židé, křesťané a muslimové jednoho stejného Boha. Ten, podle muslimů, nejdříve seslal víru Židům, kteří sešli z cesty. Poslal tedy novou, vylepšenou verzi prostřednictvím proroka Ježíše a vzniklo křesťanství. S jeho podobou Bůh také nebyl spokojen, a proto seslal poslední verzi, tentokrát prostřednictvím proroka Muhammada, islám. Islám tedy uznává všecky starozákonní proroky (Adama/Ádama, Noeho/Núha, Abraháma/Ibrahíma…), ale také Ježíše, který má v islámu a Koránu velmi důležité místo. V Koránu je dokonce pod různými jmény, přímo či nepřímo, nejčastěji zmiňovanou osobou. Celkem je o něm řeč 187×. Zároveň dodám, že všem třem náboženstvím se říká „abrahámovská“. Odkazují totiž na osobu Abraháma/Ibrahíma, který je ve všech třech tradicích prvním monoteistou. Čili prvním člověkem, který se klaněl jednomu Bohu. Tolik k použitému výrazivu.

S jakými slovíčky se tedy v textu setkáte?

Ájatolláh: titul udělovaný vysoce postaveným duchovním v ší‘itském světě.

Ášúrá‘ (správně arabsky ‚ášúrá‘), arba‘ín: ášúrá‘ je svátek, výročí smrti imáma Husajna u Karbalá. Svátek arba‘ín se slaví čtyřicet dní po ášúře, jedná se o tryznu, která je součástí smutečních slavností za zemřelého.

Bádgír: lapač větru, bezenergetická klimatizace, kterou můžete najít v Perském zálivu, ale i v pouštních městech Íránu.

Čádor: velký obdélník látky, kterým se zahalují ženy v Íránu. Nechává odhalený obličej, zbytek těla je pod ním skryt. Pro ženy je nezbytností při vstupu do hrobek — na těchto místech jej lze snadno zapůjčit.

Díván: označuje posezení, široký čtverec či obdélník s koberci a polštáři, na který se vejde třeba osm lidí. Přeneseně se taky jedná o radu či zastupitelstvo. Díván je také označení pro sbírku básní (například slavného básníka Háfeze).

Dvanáctníci: odnož ší‘itského islámu, která uctívá dvanáct imámů, jež přišli po Muhammadovi. Dvanáctníci jsou hlavním náboženským směrem v Íránu.

Hadíth: islámská tradice založená na skutcích proroka Muhammada. Hadíthové sbírky uvádějí na základě doložených zdrojů, co Prorok udělal či co řekl, na čemž staví jak islámské právo (ne ve všech školách), tak také normy každodenního chování.

Hidžra: rok 622, kdy začíná muslimský letopočet (AH – Anno Hegirae). Je to rok, kdy prorok Muhammad odešel z Mekky do Medíny.

Hosejníje: náboženské stavby, které slouží k oslavám ášúry.

Chalífa: jeden z nejstarších titulů islámského světa. Chalífové byli světští i duchovní vládci muslimské komunity po smrti proroka Muhammada. Chalífát byl zrušen v roce 1924.

Imám: v ší‘itském islámu se jedná o nástupce Proroka v jeho pokrevní linii. Imámové (podle íránského oficiálního směru jich bylo dvanáct) jsou uctíváni a pokládáni za svaté. V sunnitském islámu je imám označení pro duchovního, kazatele.

Karavanseráj (správně arabsky káravánsaráj): hotel pro obchodníky a karavanáře.

Madrasa: náboženská škola či učiliště, které často najdeme u významných mešit.

Salám: pozdrav – znamená ahoj i dobrý den.

Súfí: člen súfijského bratrstva. Súfismus je islámský mysticismus. Jeho přívrženci věří, že k Bohu se lze přiblížit nějakou činností. Například meditací, tancem (derviši v Turecku) či tvrdou prací.

Sunna: hlavní směr islámu. Sunnitů je na světě asi 90 %. Sunna zároveň znamená tradici, zvyk a odkazuje na soubor, který je jedním ze zdrojů islámského práva. Jedná se o souhrn výroků a činů proroka Muhammada.

Šáh: persky král, oficiální titul králů byl Šáhenšáh, král králů.

Ší‘a: jedna ze dvou základních větví islámu a hlavní náboženství v Íránu. Ší‘itů je na světě asi 10 %.

Ta‘árof: zdvořilostní fráze, která nemá prakticky žádný význam, ale patří k dobrému vychování.

Širší Írán: pojem zahrnující regiony, které spadaly pod íránskou kulturu a mluvilo se v nich íránskými dialekty. Kromě dnešního Íránu se jedná o část Anatolie, Kavkazu, o východní Irák, Turkmenistán, Uzbekistán, Tádžikistán, Afghánistán a o západní část Pákistánu. Kulturní vlivy íránské a perské kultury pak sahaly výrazně dále a ovlivnily zejména Turecko, Indii a západní cíp Číny.

Často skloňovaná jména

Ahmadínežád, Mahmúd (1956): v letech 2005–2013 prezident Íránu.

Ferdausí (cca 940–1020): autor Knihy králů, která stála za obrodou perského jazyka a perské kultury poté, co byla Persie dobyta Araby v 7. století a následně arabizována.

Háfez (1315–1390): nejslavnější básník perských dějin. Jeho dílo Díván je snad nejmilovanější knihou Íránu.

Husajn (626–680): druhý imám, vnuk proroka Muhammada. Zemřel hrdinskou smrtí u Karbalá, je označován jako Král mučedníků.

Chámeneí, Alí (1939): nástupce Chomejního v pozici duchovního vůdce Islámské republiky.

Chomejní, Rúholláh (1902–1989): zakladatel Islámské republiky Írán, autor myšlenky velájat-e faqíh, vlády duchovních, podle které se republika řídí. Někdy je označován jako imám, což je přízvisko, které mu dali jeho přívrženci, jež věřili, že je imámem (spasitelem a vykupitelem Mahdím), na kterého čekají, jenž přijde před koncem světa.

Muhammad (zemřel v r. 632): Prorok islámu. Muslimové věří, že mu bylo andělem Gabrielem (Džibrílem) předáváno slovo Boží, které pak předkládal svým následovníkům. Podle islámu je Muhammad posledním z dlouhé řady proroků.

Ra‘ísí, Ebráhím (1960): konzervativní politik, současný prezident Íránu zvolený v srpnu 2021 a bývalý předseda nejvyššího soudu.

Rúhání, Hasan (1948): od roku 2013 do roku 2021 prezident Íránu. V íránském prostředí je považován za relativně liberálního vůdce.

Časová osa Íránu

Kdykoli přednáším o Íránu, začnu tím, že Íránci jsou nesmírně hrdý národ, vědomý si pěti tisíc let své kultury a historie. Ano, potkala je celá řada katastrof, destrukcí, jejich kultura byla několikrát přehlušena kulturou jinou, ale Írán (nebo Persie — o tom si ale ještě povíme později) vždy zůstal v srdcích lidí a jeho duch přežil. A co víc: většinou také nad kulturou dobyvatelů a uzurpátorů zvítězil a svou kulturu jim předal. Dnešní Íránci jsou si toho velmi dobře vědomi. Milují své dějiny, umění, literaturu i hudbu — zkrátka každý aspekt své civilizace, který se nepřestává promítat do jejich každodennosti. Já se vám v této knize pokusím íránskou duši (a také tu jejich civilizaci) přiblížit. Nejdříve ale krátce k dějinám, abychom věděli, na čem Íránci tu svoji národní hrdost staví.

Asi bych měla upozornit na to, že v průběhu dějin vládly v Íránu stovky (možná i tisíce) menších i větších dynastií a hranice území se velmi měnily. Vypsala jsem ty hlavní, abyste si mohli utvořit vlastní obrázek. Kompletní přehled by vypadal úplně jinak. Děsivě. A vydal by na celou knihu a na několik obrovských grafů. Zjednodušená verze je tedy pro tuto knihu tou správnou cestou.

Persie, nebo Írán?

„Dobrý den, můžete mi prosím napsat, jak v Persii vypadá život nemuslimů?“ je jedna z otázek, které dostávám poměrně často, a je rovněž jednou z těch, jež si zaslouží vlastní kapitolu hned v úvodu této knihy. Ne kvůli nemuslimům, ale kvůli Persii. Persie totiž neexistuje už téměř sto let, a to i přestože si to spousta lidí očividně odmítá přiznat. A bohužel to odmítají přiznat z docela chybných důvodů. Lidé často zaměňují názvy Persie a Írán, někteří si dokonce myslí, že Írán je název, který si zvolila Islámská republika, aby se odřízla od Perské říše a její monarchie. Jejich záměna často zmate i mě — někdy musím položit i řadu dílčích otázek, abych se dopátrala toho, na co se ptají.

Zapeklitým příkladem je otázka, kdy se lidé ptají, jak žijí „Peršané“ například za hranicemi Íránu. Musím se doptat, jestli je zajímá život etnika Peršanů (původem z provincie Fárs) v zahraničí, nebo migrace Peršanů (obyvatel Perské říše) v minulosti, či dnešní Íránci za hranicemi Íránu. Většinou je to ta třetí možnost, která se opět váže k mylné představě, že názvem „Persie“ míní zcela iluzorní Perskou monarchii a obyvatele dnešního Íránu, a naopak odsoudí Islámskou republiku. Všechny tyto předpoklady jsou chybné.

Pojďme si v úvodu knihy specifikovat rozdíl mezi Persií a Íránem. Je totiž poměrně zásadní.

Ačkoliv je Persie historický název, pod kterým znal svět tuto oblast po více než dva tisíce let, není to označení původní. Írán totiž znamená země Árjů, o nichž mluví už Avesta, jež je nazývá árjánam. Pro nadšence uvádím, že Avesta, svatý text zoroastriánů, je psána ve staroíránském jazyce, avestštině, kterým se hovořilo v oblasti širšího Íránu. Současná podoba názvu pochází ze střední perštiny, takzvané pehlevštiny, v níž se oblast nazývá Érán. Pehlevština byla jazykem Sásánovské říše, slovo Érán se tak objevuje na velkolepých památkách (například na reliéfu Ardašírovy korunovace v Naqš-e Rostam nedaleko Persepole).

Árjánam i Érán spolu s dalšími podobami tohoto jména odkazují na skupinu uvnitř íránských národů (na takzvané proto-Íránce), která se objevila v oblasti Střední Asie asi v polovině druhého tisíciletí před naším letopočtem. Za tisíc let se rozšířila po eurasijských pláních od Velké dunajské nížiny po planinu Ordos v Číně. Tito lidé, nazývaní také jako Indoíránci, patří do indoevropské jazykové skupiny, k níž náležíme i my. Část Árjů se usadila i v severní Indii, kde termín Árjové zůstal živý. Jeho zkomolená verze se pak dostala i do Evropy, a to v moderních dějinách. Ačkoliv v Evropě neexistují důkazy pro to, že by tu tento termín byl v dějinách kdy užíván (a tudíž že by sem ti praví Árjové došli), vznikla zde teorie o nadřazenosti árijské rasy nad etniky jinými, jimž by měla vládnout.

Írán je tedy původní název oblasti, ale po vzniku Médské říše (pojmenované podle etnické skupiny) se poměrně často v zahraničí (zejména v řeckých pramenech) užívá pro všechny obyvatele tohoto území označení Médové. Ne v etnickém slova smyslu, ale prostě jako obyvatel státu, který Médové, malé etnikum ovládající velkou říši, vytvořili. To se změnilo s nástupem Kýra Velikého (590—530 př. n. l.), jenž založil Perskou říši. Tu v souladu s dobovým zvykem pojmenoval podle etnika, ze kterého sám pocházel: říše Pársů, etnika stejnojmenného regionu Párs/Fárs v oblasti dnešního Šírázu ve středním Íránu. Perská říše trvala podstatně déle než ta Médská, označení Pársa se tudíž zažilo. Název označující malou skupinu uvnitř indoíránského lidu (Árjů) byl zejména cizinci přejat, zatímco mezi místními lidmi byla země ještě dlouho nazývána Íránem či obdobou tohoto názvu (Árja, Íránšahr, Íránzamín). Označení Persie se udrželo po celá staletí, ačkoliv už to dávno nebyli etničtí Peršané, kdo vládl. Jejich vláda skončila se Sásánovskou dynastií, která byla v sedmém století poražena Araby. A ani přes snahy různých menších dynastií a lokálních vládců Peršané už ztracenou slávu a vládu nad obrovskou zemí nezískali. Název však zůstal a nosily ho turecké a mongolské vládnoucí dynastie a mnozí další až do dvacátého století.

Na Nový rok v roce 1935 perský král Rezá Šáh Pahlaví požádal, aby byl v oficiálním úzu užíván název Írán. Nicméně Persie zapomenuta nebyla – Winston Churchill během druhé světové války požádal, aby mohly Spojené národy užívat termín Persie, a to proto, aby si nikdo nespletl Írán s Irákem. Co kdyby… že ano. V roce 1959 pak šáh Mohammed Rezá schválil, že termíny Persie a Írán mohou být užívány synonymně. Pro moderní dobu však zvítězil název Írán. Název Persie je dodnes užívaný v historickém kontextu. V době vlády Pahlaví byly oficiálními názvy státu Doulat-e alí-je Írán (Velkolepá země Írán) nebo Kešvar-e šáhenšáhí-je Írán (Královská země Írán). Dnešní stát se jmenuje Džumhúrí-je eslámí-je Írán (Islámská republika Írán).

Za zmínku ale stojí, že jakmile přijde řeč na umění a kulturu, tak jsme zpátky u Persie. Perské miniatury a perská hudba jsou holt dobře etablované a zavedené termíny, záměna Persie a Íránu tak nikomu ani nepřijde na mysl. Slovo Persie totiž odkazuje na hlubokou minulost a slávu, kterou si dnešní Íránci nosí v srdci.

Sunna, nebo ší‘a?

Írán je islámská republika, což v praxi znamená, že se celé jeho fungování řídí islámskými zákony, předpisy a normami. To se týká legislativy, politického, veřejného (ale i soukromého) života, což zahrnuje vše od oblékání po programy v televizi. Je proto nasnadě si o islámu — zejména o tom ší‘itském — něco na úvod říct.

Prorok Muhammad se narodil patrně v roce 570 (podle tradice se jednalo o Rok slona, rok, v němž aksúmská vojska s válečnými slony zahájila tažení na Mekku) v Mekce, která byla nejen centrem obchodu, ale také polyteismu. Právě proti polyteismu se nové náboženství, které Muhammadovi přinesl posel Boží, archanděl Gabriel, vyhraňovalo. Nástup islámu v kmenové společnosti nebyl snadný a několikrát měl i namále. V roce 622 se ale blýsklo na lepší časy. Prorok a jeho věrní odešli do Medíny, kde začali budovat komunitu. Když pak Muhammad v roce 632 zemřel, jeho muslimská obec zahrnovala většinu arabských kmenů Arabského poloostrova. Muhammad neměl syna, a tak po jeho smrti vznikla otázka, kdo se stane vůdcem věřících. Zároveň bylo jasné, že další prorok nepřijde. Muhammad byl podle islámu totiž prorokem posledním, takzvanou Pečetí proroků, posledním z nich uzavírajícím celou dlouhou prorockou řadu. Vznikl proto nový titul, chalífa, označující světské vůdce muslimů. Chalífové stáli v čele muslimské obce, svých armád i modliteb. A právě kolem jejich postavení a vztahu k Bohu panuje v islámském světě rozkol.

Vznikly dvě frakce. První tvořili tradicionalisté (sunna znamená tradice), kteří věřili, že chalífa má být zvolen radou starších tak, jak bylo v Arábii zvykem. Druzí stranili Alímu, Prorokovu nejbližšímu mužskému příbuznému a manželovi jeho dcery Fátimy. Věřili, že Muhammad předal Alímu povolání k vedení muslimské obce, v jejímž čele mají stát Muhammadovi mužští potomci vzešlí z manželství Alího a Fátimy zvaní imámové. Těmto se říkalo Alího strana (arabsky ší›at Alí).

Na počátku si svou cestu vydupali tradicionalisté, sunnité. Byl zvolen Abú Bakr. Po něm Umar. Po něm Uthmán. Poté až Alí. Tito čtyři jsou v muslimské tradici, sunnitské i ší‘itské, vnímáni jako Správně vedení chalífové, kteří vládli takřka dokonalé muslimské společnosti. Poté se to ale rozsypalo. Alí byl v roce 661 zavražděn a centrum moci se přesunulo do Damašku, kde schopný guvernér Mu‘áwija začal vytvářet zcela světskou dynastii, která je známá jako umajjovská. Potomci Alího pak byli zbaveni moci. Jeho syn Hasan, zvaný Hasan Rozvaděč, druhý imám, byl ukolébán penězi, zatímco idealistický syn Husajn, třetí imám, byl zabit. Osud dalších nástupců v linii imámů nebyl o nic více šťastný.

Takový je tedy počátek rozkolu mezi sunnitským a ší‘itským islámem. Nešlo o duchovní záležitosti, ale o to, kdo bude vládnout po nečekaně zesnulém Prorokovi. Další cesty pak ovlivňovala jak politika, tak také prostředí, v němž oba náboženské směry zakotvily. Tyto světy se pak vyvíjely odděleně vedle sebe: stejně jako v rámci muslimského světa existovaly i jiné náboženské komunity. Spolu, vedle sebe a někdy i proti sobě. Za čtrnáct set let existence si náboženské komunity prošly snad vším. Určitě nelze říct, že by muslimský svět v průběhu svých dějin nepoznal náboženské konflikty, útoky na jiné skupiny a menšiny. Naopak zažil i bratrovražedné vnitroislámské války — zejména v dnešní době se může zdát, že sunnité a ší‘ité jsou nesmiřitelní nepřátelé. Nebylo to ale vždy pravidlem. Tyto skupiny dokázaly žít pospolu ve státech i městech po celá staletí. Jsou regiony, které sunnu a ší‘u neřešily vůbec — věřící obou směrů spolu sdíleli mešity. Věřte, nebo ne, náboženský rozkol, který vidíme dnes, je vyvrcholením (geo)politických, mocenských a náboženských ambicí několika západních i východních hráčů a mocností. Takovéto spory byly donedávna v mnoha oblastech, které jsou dnes sužovány konflikty, takřka neznámé.

V Íránu je většinovým (státním) směrem ší‘a dvanáctníků. Čili ší‘a, která uznává dvanáct imámů, jež přišli po proroku Muhammadovi. Prvním byl Alí a posledním Muhammad al-Mahdí, který zmizel v roce 873 a jenž se na konci světa vrátí spolu s Ježíšem a nastolí mír a spravedlnost. Ano, s Ježíšem, čtete dobře. Ježíš je v islámu velmi důležitou postavou. Má přijít na konci světa a čtyřicet let vládnout a bojovat proti armádám zla. Hrobky těchto imámů se nacházejí v několika zemích Blízkého východu a jsou obrovskými centry kultu a cílem zbožných poutí. V Íránu je to zejména hrobka osmého imáma v Mašhadu, ale také hrobka jeho sestry Fátimy v Qomu. V Iráku je to pak hrobka Husajna v Karbalá, každoroční cíl obrovských poutí. V roce 2018 se arba›ínu, největší z poutí, účastnilo v Karbalá podle íránských sdělovacích prostředků, které jsem onehdá poslouchala, na dvacet milionů věřících!

K oslavám ášúry v Íránu jsem se bohužel dostala jen okrajově – nezažila jsem pravé náboženské šílenství tisícihlavých davů, jen decentní pašijové hry a klasické mačkanice v hrobkách. V Iráku jsem ale zažila pouť do Karbalá, která pro mě byla jedním z životních zážitků. Tisíce věřících jdou do města, někteří celých pětadvacet dní, pět set kilometrů. Je jich tolik, že ucpávají cesty a dálnice. Oblečeni v černém, zpívající a nesoucí vlajky. Podél cesty jsou pro ně připraveny tisíce stanů, kde dobrovolníci rozdávají jídlo, nalévají kávu, čaj a džusy. Jsou zde i sprchy. Vše zadarmo. Toto poutnické zázemí je úžasné a zážitek z pozorování poutníků je také velmi silný.

Ší‘itští duchovní mají pevnou hierarchii, přičemž na vrcholku stojí velcí ájatolláhové, ájatolláh je nejvyšší titul. Jejich dalším titulem je mardža›-e taqlíd čili zdroj hodný následování. V praxi si tedy mohou věřící vybírat, kterého mardžu budou následovat a který odpovídá jejich vidění světa. A to nejen nábožensky, ale také s ohledem na politické, zejména společenské otázky. Tito muži pomáhají vytvářet prostředí Íránu, Iráku a okolí tak jako málokteří jiní. Hlavními vzdělávacími centry jsou Qom, Mašhad v Íránu a Nadžaf a Karbalá v Iráku, kde sídlí náboženské špičky. A mladí duchovní se mohou vzdělávat na mnoha jiných místech. V regionu je jich ostatně zapotřebí hodně a studia jsou rozsáhlá, počty učilišť, vyšších i nižších, tomu odpovídají.

Co mají sunnité a ší‘ité společné? Základy, jako jsou Korán, prorok Muhammad a jeden Bůh. Z těchto tří základů vycházejí společné normy. Ale například právní věda, která se odvíjí jak z Koránu, tak z náboženské tradice, už je jiná. Tradice má mnoho výkladů a některé směry sunny jsou od ší‘i velmi vzdálené, jiné méně. Jak moc? Například v Íránu potkáte na každém kroku hrobku – ať už imáma, jeho příbuzného, či jiného významného duchovního. Oproti tomu Saúdští Arabové, známí svým velmi přísným (až puritánským) výkladem sunny, hrobky zakazují a systematicky ničí. Islámský stát, jenž některé výklady sunnitského islámu dotáhl do extrému, pak dobytá území zbavil hrobek okamžitě. Popravdě velká část staveb, které zničil, byly právě hrobky muslimských svatých. Toto je jeden z nejvýraznějších rozdílů, které jsou zřejmé i laickému oku. Liší se ale i v mnohém dalším. Přeci jen hrobky jsou jedním aspektem výkladů náboženských norem, takže ony náboženské normy, způsob výkladu Koránu a také prorocké tradice jsou v základu všeho. Ovlivňují například systém duchovenstva, náboženských autorit, systémy právní, ale třeba také to, jak lidé žijí, jak se oblékají či jaký duchovní život mají.

Poutník nesoucí prapor na cestě do Karbalá v Iráku

Na křižovatce
dějin

Náměstí Naqš-e džahán, Esfahán

Staří perští hrdinové

Už asi po sté procházím podél zdí paláce Golestán, Místa růží či Růžového paláce, a načerpávám klid v rušném Teheránu. Cihlové stěny dvě stě let starých budov jsou zdobeny barevnými kachlemi s květinovými, zářivými motivy proloženými anděly, slunci, krajinkami a městy. Stejně jako mnohokrát předtím se zastavuji u vyobrazení pod nejvýraznější částí komplexu, paláce Šamsolemárat, Slunečního panství. Na kachlích je vyobrazen starší muž, pod kterým leží jiný, mladší. Oba jsou oblečeni do válečného oděvu, za nimi stojí další vojáci a koně. Podobná vyobrazení lze potkat po celém Íránu – na historických budovách i nasprejované v parcích coby street art. Válečný výjev smrti mladého muže v sobě skrývá hluboký příběh a je jedním z nejpopulárnějších příběhů v Íránu a napříč jeho dějinami. A to doslova – spatříme ho i na miniaturách z hlubokého středověku, kde se rozložení námětu od moderního street artu příliš neliší.

Stejně jako mnohokrát předtím se u vyobrazení v Golestánu zastavuji a svolávám klienty, kteří se se mnou do Íránu odvážili. Je první den a nikdo z nás příliš nespal, tak máme trochu pomalejší tempo. Hlavně já, přemýšlení a nedostatek spánku není silná kombinace. Tady u stěny první navštívené památky v Íránu je chvíle obeznámit odvážlivce s perskou mytologií. Budou se s ní totiž setkávat následujících čtrnáct dní. Stejně tak je nutné s ní seznámit i ty odvážlivce, kteří si koupili či půjčili tuto knihu. Bez perské mytologie totiž není Írán. A právě příběh Rostama a Sohrába k perské mytologii otevírá dveře. Zejména kvůli tomu, že jej v Íránu potkáme takřka na každém místě…

Rostam je jedním z největších hrdinů perské mytologie. Jeho otcem je jen o něco méně legendární bělovlasý Zál, který jej zplodil s princeznou Rúdábe, o niž musel tvrdě bojovat. Rostam nebyl perským králem, ale velkým válečníkem. Jeho nejslavnější životní příběh se váže k jeho synovi Sohrábovi. V dávných dobách bojoval Írán, země civilizace, s Túranem, divokým světem za hranicemi civilizace, ovládaným turkickým etnikem a kočovníky. Jednou se stalo, zrovna v době míru, že se Rostam „zapomněl“ s túránskou princeznou, když hledal svého ztraceného koně. Princezna Tahmína obdivovala hrdinovu sílu a pověst a vyžádala si na něm dítě výměnou za navrácení koně. Slovo dalo slovo a Rostam odcválal domů do Íránu na svém oři. Na rozloučenou dal princezně dvě pečeti, aby je dala dítěti coby dar od otce. Tahmíně se narodil syn, kterému z pečeti nechala vyrobit prsten. Jak čas plynul, začal se malý Sohráb ptát matky, kdo je jeho otec, ale ona mlčela. Měla pro to dobrý důvod. Mezitím se totiž opět rozhořela válka mezi Íránem a Túránem. Časem ale i princezna povolila a mladíkovi o jeho hrdinském otci vyprávěla.

Zanedlouho přišel čas, kdy Sohráb, tehdy již velký hrdina, v čele túránské armády táhl proti nepříteli. Když se armády setkaly, došlo k rozhodnutí, že se spolu utkají dva největší hrdinové obou stran. A tak proti sobě stanuli otec se synem, aniž by věděli, kdo je kdo. Oba byli skvělí válečníci, a tak bojovali celé hodiny. Rostam byl nicméně zkušenější a v jeden moment Sohrába smrtelně zranil. Umírající mladík posledním dechem vyslovil příslib, že jeho otec, hrdina Rostam, jej pomstí. V ten moment si Rostam všiml prstenu s jeho pečetí, který dala mladíkovi Tahmína, a uvědomil si, že zabil vlastního syna. Právě tento okamžik bývá zobrazován nejčastěji – hrdina Rostam si zděšením rve vousy a mladík u jeho nohou umírá. Když přišly zprávy o Sohrábově smrti do Túránu, Tahmína doma spálila Sohrábovy věci, poklady darovala chudým a pak si sama vzala život. Tragédie jak vyšitá. Podobně jako staří Řekové se ani staří Peršané se svými hrdiny nemazlili…

Rostam a jiní hrdinové jsou zvěčnění v díle básníka Ferdausího Šáhnáme, Knize králů. Toto dílo vzniklo v 10. století – v době, kdy byla velká část Persie pod nadvládou Arabů coby součást Abbásovského chalífátu. Ferdausí pracoval pro krále Mahmúda z Ghazny, jehož panství (nacházející se v dnešním Afghánistánu) se odtrhlo od Abbásovců. Mahmúd proslul nejen jako mocný vládce, ale i jako patron umění. Na jeho přání pracoval Ferdausí dvacet sedm let na díle, jímž doslova oprášil perštinu, která byla přehlušovaná arabštinou, ale také perskou národní hrdost, jež se mohla odrážet od svých mytických, ale i reálných hrdinů. Mahmúd slíbil spisovateli za každý verš jeden dinár. Na konci práce měl básník dostat okolo šedesáti tisíc dinárů. Králi se ale dílo nelíbilo a básníka odbyl několika drobnými. Básník odešel od dvora chudý a zahanben. Podle příběhu Mahmúd ale svého rozhodnutí později litoval, a tak nechal vyslat královskou delegaci, aby básníka vyhledala. Legenda praví, že když delegace vstupovala jednou branou do Tús, bylo zrovna jinou branou vynášeno básníkovo tělo. Ačkoliv Ferdausí prý strávil konec života v nevalných podmínkách, jeho dílo se stalo, dá se říct, odrazovým můstkem národní identity a počátečním bodem perské renesance v rámci muslimského světa. Výjevy z něj provázejí Írán už tisíc let. Za zmínku stojí, že Ferdausí se ve svém díle opíral o hrdiny a příběhy ze zoroastriánské tradice. Čerpal z posvátné knihy Avesta, ale také z jiných děl. Zoroastriánský vliv lze pozorovat v silném dualismu, který je v perské mytologii přítomen. Hrdinové jsou dobří, nebo zlí. Zlo je reprezentováno Ahrimanem a jeho ďábly (dévy), ale také lidmi převážně neíránského původu. Dobro pak íránskými hrdiny Ormuzdem či Ahurou Mazdou a mnoha dobrými bytostmi a tvory, třeba legendárním moudrým ptákem Símorgem.

Íránským hrdinům se říká pahlaván a jejich válečnická tradice je v zemi stále uctívána. Pahlaváni totiž disponovali jak velkou sílou a mrštností, tak také klasickými hrdinskými vlastnostmi. Tyto kvality jsou opěvovány zejména v zúrcháne, tradičním sportu, jehož cvičiště jsou otevřena návštěvníkům.

Když sestoupíte do tělocvičny, zahloubeného mnohoúhelníku, můžete pozorovat místní muže, jak vykonávají za zpěvu a bubnování a vzývání Alího a Husajna řadu fyzických úkonů. Tyto úkony napodobují hrdinské sporty, jako je lukostřelba a šerm, vrcholem se stává zápasení muže proti muži. Pro nás Evropany je to trochu bizarní podívaná. Zajímavost dodala jedna z mých klientek, učitelka tělocviku na základní škole. Na rozdíl od naší české rozcvičky začíná toto cvičení hned silovými prvky, rychlost a ohebnost ostatních částí těla přichází na řadu až potom. Muži nejdříve poskakují, pak se za povzbuzování točí, následně uchopí podivné kyje (nejtěžší váží až čtyřicet kilo!), do každé ruky jeden, a protáčí je kolem hlavy. Nakonec jdou do kleku a štěrchají a mávají železnou napodobeninou luku, kterou já ani nezvednu ze země. Natož abych tím krámem někomu zamávala. Mladí cvičí spolu se starými i dětmi. Někteří starší muži již nejsou schopni udělat ani klik, i přesto jsou součástí cvičící skupiny — stejně jako děti, které zas postrádají základní motorické dovednosti. Co je ale zásadní: cvičení je pouze pro muže. Ženy zde nemají místo. Mohou se zúčastnit pouze jako divačky, a to patrně docela nově. Hosté totiž cvičícím skupinám přináší peníze, které se bez pochyb hodí.

V tomto fyzicky velmi náročném cvičení se mísí stará perská pahlavánská tradice s islámem a je to zajímavá podívaná. Mám velmi ráda i hudbu a zpěv, které cvičení provázejí a jež se kombinují s náboženskými výkřiky, ale také s děkováním a chválou. Je ale nutné zdůraznit, že cvičení a zápasy jsou starší než islám samotný – nejenže odkazují na hrdiny, ale zároveň samy pocházejí ze zoroastriánského období. Za dlouhá staletí bylo ale cvičení silně transformováno a ovlivněno islámem — zejména jeho mystikou, jež v něm sehrává velkou roli. Zúrcháne má místo pouze v ší‘itském islámu v oblastech, kde žijí íránské národy, v sunnitské společnosti a u jiných etnických skupin ho nenajdete. Podle UNESCO, které jej zařadilo na seznam nehmotného dědictví, se jedná o nejdéle praktikovaný sport světa. Obdobu zúrcháne lze najít i v Indii, kde existují takzvané kluby gada (gada je indická obdoba kyje míl). Gada inspirovaly také japonské bojové kluby.

Pokud by vás to zaujalo, vizuálně asi nejhezčí tělocvičnu navštěvuji v jedné nádrži na vodu (ano, slyšíte správně) na hlavním náměstí v Jazdu. V zásadě nejde nenajít. Nádrže na vodu jsou pro tyto tělocvičny ideálním zázemím – jsou to velké zahloubené objekty a do jejich horních částí se tělocvična snadno vejde. Mohou ale být i součástí bázárů, lépe či hůře ukryté, či i obyčejných, nevýznamných ulic. Poznáte je většinou podle obrázku kyje (tomu se říká míl), který se stal symbolem zúrcháne – tedy jeho nejslavnějšího a nejspecifičtějšího nástroje. Cvičišť je prý v Íránu kolem pěti set, menších i větších, takže se jen stačí dívat kolem sebe a určitě se vám poštěstí.

Cvičenci zúrcháne, Jazd

Zabijáci z hor

Schody přede mnou vypadají nekonečně. Jsou úzké a křivolaké a mně se po nich vůbec nechce. Naštěstí ohromující krajina kolem nabízí mnoho důvodů k zastavení. Člověk může kdykoliv říct, že se kochá a fotí – ne, že mu ve strmém kopci došel dech. Cíl, nacházející se sto výškových metrů kolmo nad námi, mě ale nutí jít dál. Buď vyhlídkou na krajinu či svou historií, zejména ale legendou, která se kolem něj točí. Nade mnou je nechvalně proslulý Alamút, Orlí hnízdo. Místo, z něhož jeho vládci kdysi terorizovali celý Blízký východ.

Hrad, ležící na bizarním hrbolatém slepencovém kopci, je vidět zdálky. Ne proto, že by vyčníval svou výškou – přeci jen leží v hlubokém údolí, jehož čtyřtisícové vrcholky jej dalece převyšují. Je vidět díky tomu, že se tyčí uprostřed bohatých třešňových sadů, že je jeho masiv zkrátka jiný, ale hlavně díky tomu, že jej jeho návštěvníci nedočkavě vyhlížejí již z daleka. Cesta z Kazvínu je totiž dlouhá. Vede přes horský hřeben, který snadno překvapí zimou, do údolí, podél řeky, podél bohatých polí s vyhlášenou rýží, přes nekonečné (a podle mě i nepochopitelné) pole s obilím až k úžasným vyhlídkám na nejvyšší horu v oblasti — Alam-Kúh. Hrad se nachází za nenápadnou odbočkou linoucí se podél kaňonu, kdy už každý nedočkavý návštěvník musí zákonitě natahovat krk, aby ho spatřil. A to i přesto, že každý cestovatel ví, že z hradu toho zbylo pramálo a že jej žádné impozantní ruiny nečekají. Alamút je totiž zkrátka ikona a jeho historie má všechno, co musí mít: tajemného starce, zákeřné vrahy, hrdinné krále a festovní drogy… Takže do ní!

V 11. století se zcela změnila politická situace Blízkého východu. Mocná Seldžucká říše nastolila znovu vládu sunny nad ší‘ou a začala perzekvovat náboženské odpůrce a jinověrce. Rozpory mezi oběma větvemi islámu určovaly dění v oblasti po celá staletí a během těchto staletí mezi nimi narůstaly rozdíly. Ovšem ani uvnitř náboženských frakcí nebylo jejich učení jednotné. V ší‘e vznikla řada sekt a učení — mezi nimi i ismá‘ílíja, tedy sekta odvozující se od imáma Ismá‘íla. Této skupině se v 11. století podařilo ovládnout území od Maroka po Sýrii a založit Fátimovskou říši. Fátimovci šířili svou víru pomocí vyslanců, které posílali coby své emisary do všech stran.

Jeden z těchto emisarů zavčas pochopil, že se fátimovská loď potápí, a začal vytvářet vlastní panství. Jmenoval se Hasan Sabbáh a stal se jedním z nejznámějších a nejděsivějších mužů blízkovýchodních dějin. Tento člověk si jako svou základnu vybral Alamút, nedobytnou pevnost uprostřed pohoří Alborz obklopenou údolím osídleným ší‘itskými vesničany. Několik let potichu a nenápadně obracel na svou víru celé údolí i obyvatele pevnosti — až mu pevnost dobrovolně vydali a on se stal v roce 1094 neomezeným vládcem údolí, které mu poskytlo bezpečné útočiště i ochranu před Seldžuky, jež mu nebyli přátelsky nakloněni. Říká se, že poté, co Hasan ovládl pevnost, opustil své pokoje v Alamútu jen dvakrát, a to když vystoupil na střechu pevnosti. Po zbytek života (až do roku 1124) zůstával zavřený a pracoval na svém učení. Rozhodně měl co dělat — v titěrné pevnosti Alamútu se podle kronikářů (i těch nepřátelských) nacházely obrovské knihovny zahrnující literaturu mnoha kulturních i náboženských okruhů, ale také třeba i velmi dobře vybavený špitál.

Náboženská skupina, kterou vedl a jejíž učení pomohl formulovat, získala v dějinách mnoho jmen. Oficiálním názvem byla nizáríja — pojmenovaná podle následovníků učení duchovního vůdce Nizára. Lidově je ale známe jako hašašíny či asasíny, poživače hašiše a nájemné vrahy. Sám Hasan Sabbáh označil své hnutí jako Nové učení. Zajímavé je, že doteď nevíme, kdy přesně vzniklo. Zmínek o jeho počátcích není mnoho a ty, které známe, jsou psány hlavně jeho nepřáteli, jichž nebylo málo. Vedle toho samotné učení řádu zůstává neznámé až do dnešních dnů. Jednalo se o tajnou společnost, která byla vnitřně členěná. Jednotliví členové se dělili do několika kruhů podle toho, jak vysoké bylo jejich postavení. Nejvýše stála samozřejmě hlava řádu — Hasan Sabbáh — jeho blízcí, takzvaní Nejvyšší agitátoři. Pod nimi se nacházeli prostí Agitátoři, Společníci a Přívrženci. I přes své nízké postavení se ale Přívrženci stali nejznámějšími. Právě oni byli trénováni, aby se stali tolik obávanými nájemnými vrahy, jež Hasan vysílal, aby se zbavil svých oponentů. Těmto vyslancům se pak říkalo fidá‘í čili „ti, kteří se obětují“.

K učení Hasana Sabbáha měli jeho následovníci nerovnoměrný přístup. Čím výše v hierarchii řádu stáli, tím více byli zasvěceni do jeho tajů. Podle učení má Korán dva významy — jeden zřejmý a druhý skrytý. Onen skrytý význam byl odkrýván pouze nejvýše postaveným, a proto je dnes Nové učení poměrně neznámé. Co o něm tedy víme?

Věřícím, hlavně vykonavatelům politických vražd, byl slibován vstup do ráje, a to ať už zemřou násilně při „výkonu služby“, či stářím jako prostí věřící. Nejlákavější a nejkonkrétnější se ale představa ráje stala samozřejmě pro mladíky, kteří se měli stát fidá‘í. Onen ráj totiž mohli okusit během iniciačního rituálu, který je uvedl do srdce sekty a který se měl konat v soukromých prostorách hradu. Snad prý v tamních zahradách. Údajně díky hašiši, který měli ve velké míře tito zasvěcenci požívat, dokázali navštívit překrásné rajské zahrady s krásnými pannami. Tam budoucí zasvěcené přivítal stařec, který jim slíbil život v tomto ráji, pokud se stanou stoupenci nizáríje. Starcem měl být sám Hasan Sabbáh, jenž získal zlověstnou přezdívku Stařec z hory. Tak o něm mluvil i Marco Polo ve svém díle. Díky legendám, které se kolem procesu iniciace vytvořily, někteří kronikáři ve svých dílech dokonce tvrdí, že ráj se skrýval mezi zdmi Alamútu a Hasan tam své věrné vpouštěl za odměnu.

Dalším známým prvkem víry je to, že skupina věřila v příchod konce světa. Tomuto konci světa měl předcházet chaos, v němž padnou všechny vlády a říše. Vraždy politických představitelů a vůdců tehdejšího světa tedy měly příchod chaosu a následného konce světa urychlit. Vraždy se staly hlavním rozpoznávacím znamením hnutí, jehož obětmi se stávali vysoce postavení muži, kteří se snažili proti sektě brojit. To, že vraždy sektu tolik proslavily, je trochu paradoxní. Politické vraždy byly oblíbeným nástrojem všech vládnoucích vrstev a s oblibou je užívali jak asasínům nepřátelští Seldžukové, tak i křižáci, kteří se tou dobou na Blízkém východě angažovali. Ve skutečnosti vlastně ani nevíme, kolik vražd bylo nizáríjou opravdu spácháno. Politické vraždy byly poměrně časté a řada atentátů, spáchaných různými stranami, byla bezpochyby připsána řádu. To jen prospělo legendám a spekulacím.

Hašašíni nebyli pouhými zabijáky. Jejich trénink byl velice rozsáhlý a zahrnoval mimo jiné také vojenské strategie a znalost jazyků. Muži vybraní k výcviku se rekrutovali z nejnižších vrstev, ale požívali vážnosti. Měli být zbraní sekty a jako takoví ji museli i reprezentovat. Bylo od nich požadováno, aby dodržovali rytířské ctnosti, které byly v muslimské kultuře velmi ceněny.

Samotné vraždy měly svá specifika. Vrah se nejdřív musel dostat ke svému cíli; k tomu mu mělo pomoci vzdělání, kterého se mu dostalo. Někdy trvalo dlouho, než se mu podařilo se infiltrovat do společnosti natolik, aby mohl spáchat atentát – jazyková výbava a jiné znalosti mu pomáhaly k úspěchu. Mohl žít v blízkosti svého cíle celé roky, než přišel finální rozkaz k útoku. Atentátníci byli vybaveni otrávenými dýkami a na své oběti útočili na veřejných místech. Velký zastrašující efekt měl také fakt, že měli zakázáno utéct z místa činu. Museli zůstat stát na místě a čekat na trest, a to bez jediné emoce v obličeji. Vrahové ke svým obětem také často přicházeli v přestrojení – ať už za křesťanského mnicha, nebo za islámského mystika, súfího. Pokud nebyli na místě zabiti, často se sami zabili ve vězení. Například si rozbili hlavu o zeď. To opět přispívalo k jejich děsivé pověsti.

Pohled na Alamút

Vraždy však nebyly jedinými prostředky, které nizáríja používala k zastrašení svých protivníků. Stejný efekt měly i výhružné zprávy na polštářích, často přibodnuté otrávenou dýkou vedle spící oběti. Tímto způsobem byl například urovnán spor nizáríje a Seldžuků. Když následník seldžuckého trůnu nalezl u hlavy zabodnutou dýku s varováním, že příště může být zabodnutá v jeho hrudi, rozhodl se nepokračovat v tažení proti sektě. Přívrženci byli vycvičeni, aby na slovo poslouchali velmistra. Stali se perfektním nástrojem. Známá je historka, kdy hrabě Jindřich z Champagne a pozdější velmistr nizáríje Rašíduddín Sinan porovnávali své armády. Rašíduddín uznal, že armáda Jindřicha je sice desetkrát větší, ale tvrdil, že ta jeho je mocnější. Aby prokázal svá slova, přikázal jednomu z vojáků skočit z hradeb. Když to mladík udělal a roztříštil se pod pevností, Jindřich uznal, že armádu mužů, ochotných udělat cokoliv pro svého pána, nic nepřekoná.

Hasan Sabbáh byl nejznámější a nejvýznamnější osobou Řádu – jen několik dalších velmistrů získalo po jeho smrti srovnatelnou slávu. Jedním z nich byl už zmíněný Rašíduddín Sinan, který po Hasanovi zdědil přezdívku Stařec z hory. Proslavil se tím, že se mu podařilo uzavřít smír se Saladinem, a to opět pomocí dýky zabodnuté u vládcovy postele. Saladin se díky této pobídce s existencí nizáríje smířil a sekta si uvnitř jeho říše vytvořila vlastní panství.

Ačkoliv je Alamút patrně nejznámější pevností spojenou s tajemnými zabijáky, nebyl zdaleka pevností jedinou a ani největší. Řada z nizárijských hradů ležela na pobřeží Středozemního moře v dnešní Sýrii a uchovala si nezávislost i dlouho poté, co Alamút padl. Díky nim a díky strachu, kterým vládli, si hašašíni udrželi politickou nezávislost na okolních zemích. Ačkoliv byli mnoha vládcům trnem v oku, ti s tím nebyli schopni nic udělat. Když se například stalo, že zpupný správce města nechal několik asasínů upálit, vládce jej okamžitě nechal potrestat a k velmistrovi poslal omluvnou delegaci s dary. To se stalo kolem roku 1230, tedy v době, kdy byla sekta pevně zakořeněná mezi obyčejnými lidmi, čímž představovala kontinuální hrozbu. To vše se změnilo téměř o třicet let později díky příchodu Mongolů na Blízký východ.

Posledním velmistrem řádu se stal Roknuddín. Doba jeho vlády byla pohnutá — právě kvůli Mongolům, kteří do regionu začali po roce 1227 pronikat. Těm nedokázali vzdorovat ani hašašíni. Roknuddín tedy v roce 1256 vydal nařízení, aby se všichni jeho poddaní Mongolům vzdali. Někteří jeho rozkaz poslechli, jiní se rozhodli bojovat na smrt.

Byli mezi nimi i velitelé největších pevností: Alamútu a nedalekého Lamasaru. Jejich sídla byla v roce 1256 srovnána se zemí a všichni obyvatelé byli zabiti. Říká se, že Alamút padl jen díky zradě, jinak by tam ani mongolské hordy nedokázaly vylézt. Kdo pevnost viděl, je této myšlence nakloněn. Někdo z místních prý otevřel Mongolům cestu a ti vyplenili, co mohli. Spáleny byly obrovské knihovny, a to na doporučení křesťanských (nestoriánských) a sunnitských rádců mongolského vůdce Hulagu chána, Čingischánova vnuka.

Syrská odnož sekty byla sice poražena v roce 1273 egyptskými vládci, ale i přesto se jim podařilo přežít. Čtrnáctým stoletím se prokousali coby opravdoví nájemní vrazi. Sekta byla oficiálně zničena, ale řada členů našla své místo v nové egyptské Mamlúcké říši. Tito skvěle vycvičení zabijáci byli placeni za nájemné vraždy politických oponentů, a to až do začátku 15. století.

Ismá‘ílovci (a z nich vzniknuvší nizáríja) nebyli poraženi jenom vojensky, ale prohráli také ideologicky. Z ší‘itských větví začala pomalu vítězit takzvaná sekta dvanáctníků, dnešní hlavní náboženství Íránu. Ti se v 16. století stali oficiálním náboženstvím v Perské říši. Dvanáctníci nebyli tolik extrémní ve své interpretaci Koránu a celkově se zdáli být blíže lidem. Ismá‘ílíja oproti nim nacházela tajné myšlenky takřka v každém slově Svaté knihy a jejich víra se stala velmi složitou a běžnému věřícímu nepřístupnou.

I přesto ale tento směr islámu nevymizel. Nizáríja je dnes největší větví ismá‘ílíje a je reprezentována v pořadí čtyřicátým devátým imámem — princem Aga Chánem IV., takzvaným „Imámem atomového věku“. Rodina Aga Chánů patří k nejbohatším na celém světě a své nesmírné prostředky investuje mimo jiné do řady kulturních, technických či rozvojových nadací a programů. Aga Chánova nadace stojí za mnoha projekty v muslimském světě a díky ní můžeme obdivovat řadu obnovených památek. Díky Aga Chánově univerzitě, která vznikla v pákistánském Karáčí a expandovala do dalších šesti zemí světa, zase vystudovali mladí lidé, kteří mohli čerpat finanční prostředky z univerzitou nabízených stipendií. Doba vrahů, drog a záludných starců je tedy, zdá se, nenávratně pryč.

A neodpustím si pár perliček na závěr:

Nejznámější oběti skupiny:

Vezír Nezámolmolk († 1092): Nejmocnější muž Seldžucké říše a ideolog boje proti nizáríje se stal první obětí hašašínů. K jeho nosítkám přišli dva muži oblečení jako žebraví súfí a na místě jej zabili.