© Tereza Dobiášová, 2020

© Ilustrace Jindra Čapek, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-104-3
ISBN mobi 978-80-7689-105-0

„Přišel poslední věk, jak kúmská hlásala věštba,

velké pořadí věků, jak bývalo, počíná znova,

již vrací se Panna a vrací se saturnská růže,

nový již lidský rod nám posílá vysoké nebe…“

Vergilius, Bucolica, překlad O. Vaňorný1

1 Ivo Wiesner: Národ v lénu bohů, AOS Publishing, 1996, Ústí nad Labem

Doba, o níž tento příběh vypráví, se už dávno zanořila do vln času. Archeologové pomalu svými štětci očišťují zbytky nádob z oněch časů a podle střepů těch, které nacházejí, pojmenovávají věky. Skládají je k sobě a snaží se poskládat obraz doby. Sami ale musejí uznat, že vědí málo – velmi málo.

Co jsem si měla počít s příběhem, který ke mně přišel z tak dávných časů, že o nich nevíme skoro nic?

Nemohla jsem před ním zavřít uši a oči a dělat, že neexistuje, když dlouho a vytrvale klepal na brány mojí mysli. Musela jsem ho pustit dovnitř. Musela jsem ho poslouchat, zaznamenat a narovnat ho do písmen a vět – tak nejlépe, jak umím tady a teď –, i když ti, co věří jen tomu, co najdou v zemi, neříkají mnoho.

Možná že i tenhle příběh je jeden z tisíců střepů obrazů té doby a možná poslouží k tomu, abychom poskládali smysluplný obraz, příběh, který k nám živě promluví: o člověku, o jeho selháních, o tom, odkud vyšel, o tom, jaké jsou jeho kořeny – o Zemi, na které žije, o jeho předcích, o obrech, na jejichž ramenou staví stále dál svůj svět.

… A možná, že ten příběh sám je jen obrazem v kulisách konce bájných dob, obrazem, který chtěl být – tady a teď – vyprávěn. „Ví Bůh.“

25/07/2020 v Praze

TD

I.

Tři
sestry

Na konci každého věku se sejdou tři sestry. Slétnou se do lůna jedné ženy jako tři vrány. Každá z nich přiletí odněkud jinud. Ta nejstarší přiletí z hlubiny toho, co už bylo – z minulosti. Ta nejmladší naopak přiletí z takové dálky, do které nikdo ve chvíli jejího narození ještě nedohlédne. Ta prostřední: ta jaksi sedí tady a teď a dívá se doprava i doleva, na svou starší i mladší sestru, a váhá, kudy se dát, jestli letět za svou starší anebo za svou mladší.

Jedna bez druhé by nebyly schopné přejít z minulosti do budoucnosti. Žádná z nich by toho nebyla schopná sama, ale blízkost mezi nimi, lůno, které je spojilo, je přinutí postavit mezi sebou mosty – mosty, po kterých pak budou moci projít i ostatní.

Tak to je. Tak to bylo. Tak to bude. Od začátku dní až do konce světa.

A tak se to stalo před víc než tisícem let, v malé zemi uprostřed ostrova jménem Evropa, který se vynořil nad hladinu moře planety Země.

Příběh, který vám budu vyprávět, se odehrál v malé zemi uprostřed Evropy. Vlastně to nebyl víc než jen ďolík – úplně nepatrný ďolík – malá prohloubená jizva na místě, kde se o tělo Evropy odrazil kámen, co přiletěl z Vesmíru. Nechal ji tu za sebou a odletěl pryč.

K jizvě patří i vzpomínka, vzpomínka na tajemství, co krouží Vesmírem. Lidem, těm maličkým vším v srsti štěněte na těle Matky Země, je vzdálené stejně jako Vesmír, ale přesto o něm ví – anebo je alespoň tuší. Každý z nich má ve svých buňkách jeho otisk, vzpomínku na ně. I když jsou tak malí, tak zvedají oči ke hvězdám – vzpomínka je k tomu vede. Musejí se držet zuby nehty, aby je štěně Evropa nevytřepalo ze své srsti – z toho jejich útulného, chráněného hnízdečka – ale přesto se dívají vzhůru a sní – tak opojení onou starou vzpomínkou, že se nechtějí ze svého ďolíčku nikdy, nikdy vyškrábat.

Na téhle jizvě jednoho z dětí Matky Země se před víc než tisícem let narodily jedné ženě tři dcery – tři sestry.

Tři dívky, které bylo obtížné dobře vychovat, jak byly každá jiná – jako by přišly každá z jiného světa.

Doba, ve které se tento příběh odehrál, se už dávno zanořila do vln věků a můžeme už jen hádat, co se tehdy stalo a proč. Když se ptám, vítr zní ve větvích – vítr, který fouká ze starých světů.

To, co vím, je, že ty tři dívky měly matku, která byla se svou zemí hluboce svázaná. Její matka, její babička, její prababička a celé řady dalších žen před nimi tu žily, mluvily s duchy lesů a luk, v mládí skákávaly přes oheň, aby se očistily, a pak krmily duše z nelidských světů milováním se s muži.

Když porodily děti a staly se matkami svých rodů, hospodyněmi svých domů, svých zahrádek a polí, dávaly den co den obětiny domácím skřítkům – stejně jako předkládaly jídlo svým mužům a svým dětem. Žily tak v míru se světem okolo sebe a ten svět pro ně byl tvořen lidmi, zvířaty, rostlinami, stejně jako stvořeními staršími, než je člověk, duchy a bytostmi, které žily v lesích, v hájích, v kamení pod jejich nohama.

Rok běžel za rokem a mnoho se neměnilo, plynuly v čase jako ryby ve vodě. Čas pro ně neměl valnou cenu. Co bylo před tisíci let, bylo i teď. Co bylo kdysi dávno v krajině, odkud přišly, bylo stejně důležité jako to, co bylo přivázané ke krajině, kde žily. Všechno pro ně bylo jedním. Bylo důležité nemít hlad a žít – přežít, dát život, který poteče dál. Byly to ženy, které žily obyčejné ženské životy – takové, které nemají v historii místo – jsou součástí bezčasí života. Ať muži bojovali anebo ať po cestách přicházeli lidé z dalekých zemí, ony žily: prostě a stále stejně. Když hrozilo, že se svět vymkne z kloubů, že se převrhne, že přijde smutek tak velký, tak děsivý, až bude těžké si představit, jak půjde jít dál, tak zpívaly staré písně v houpavém rytmu, aby uklidnily divoké vody času.

Uměly to – ženy svázané s časem země – s časem, který je mnohem pomalejší času muže – s časem pomalých pohybů kamení, s časem stromů. Dýchaly stejně jako ony a stály: neměnné, věčné – a když už nemohly, předaly svůj díl svým dcerám a ony pokračovaly stejně jako jejich matky: sely, pečovaly o rostliny, sklízely, tkaly látky a šily šaty, připravovaly pokrmy, sbíraly zásoby na zimu, milovaly se s muži, skákaly přes ohně, vstupovaly do řek a potoků, omývaly sebe a co bylo k omytí, léčily, hladily, rodily děti a zpívaly jim písně o tom, co je stále stejné a co se stále opakuje v proudu života.

Jednoho dne tak stála matka tří dívek, o kterých vám budu vyprávět, na kamenném ostrohu vysoko nad řekou, již budou jednou nazývat Berounkou, v zádech velký les. Les, který se rozprostírá od hranic země až sem k ní. Les, který mate. Čarovný les, ve kterém se člověk ztrácí, aby se znovu našel skoro jen náhodou. Prastarý les. Les starší člověka. Les, který tu už byl, když se narodila a učila se chodit.

Teď stála na jeho kraji, udýchaná, jak běžela, aby měla čas chvíli přemýšlet.

Les byl její armáda, její síla. Dokázala s ním mluvit, byla s ním jedno tělo, jedna duše – divoká, stejně jako jsou divoké sovy – tak, jak ji to naučila její matka, jako to uměly její sestry. Nikdy se v něm neztratila. Mohla jím běžet, letět jako vítr ve větvích – v nohou sílu jelenů – promlouvaly k ní všechny bytosti lesa a ona k nim. V zelených houštinách, v roklích i na vrcholcích skal – tam všude byla doma – všude tam, kde nebyly žádné cesty.

Do jejich hradiště přišli noví lidé. Její lid je přijal: ti muži měli peníze, sílu a příběhy, kterými si kupovali moc. Vyprávěli zkazky z cest, ze kterých se točila hlava, a byli silní, stateční. Říkali slova, která vábila myslet na to, co může být. Ale potřebovali stále víc místa. Káceli lesy, zúrodňovali pole a chtěli ženy – ženy, jako byla ona, které by jim mohly dát děti.

Jenže ona nechtěla. Nechtěla dát sebe ani další kus lesa. Říkali, že je blázen, že to tak musí být.

Tomu lesu za ní se říkalo Koda. Bylo to místo setkání mezi nesmírným hvozdem táhnoucím se až daleko do hor a světem lidí. Místo, kde od dávnověku žili ti, kteří netoužili lesu vládnout, netoužili se z něj vydělovat – protože mu rozuměli. Své místo k životu našli v labyrintu větví, kolem oázy živé vody, skrytí pod klenbou stromů. Byli to mistři lesa, mistři křivolakých cest – kouzelníci a vědmy ukrytí v břečťanu – lidé šera, lidé hebkých stínů zeleného lesa. Žili jako zvířata, jako sovy a jako břečťan a netoužili po změně.

Ona je znala – všechny je znala – ke každému z nich mohla promluvit a každý z nich jí odpověděl. Cítila se být jedna z nich víc než jedna z lidí rovin, ale čas jim nepřál.

A proto teď přišla – přišla si pro radu, jak se má rozhodnout. Jeden z mužů, ten nejsilnější z nich, o ni požádal jejího otce.

Otec jí řekl, že mu ji musí dát, ale ona nechtěla, i když to neuměla vysvětlit. Nesl budoucnost a ona nechtěla, aby se cokoliv měnilo. Chtěla žít jako její matka a babička, chtěla zpívat stejné písně.

Položila čelo na kmen stromu, otočila se zády k vesnici a hluboce vydechla. Šeptala svou prosbu.

Po chvíli zvedla hlavu a uviděla ji: laň.

Stála tam se vztyčenou hlavou a dívala se jí do očí a dívce se zdálo, že v jejích očích se zrcadlí její vlastní smutek – smutek z toho, co odchází. Cítily obě, že mizí, co je předurčeno k tomu, aby se zanořilo do vln času, a nebylo pro to slov.

Laň neutíkala, i když měla oči plné smutku, a dívka věděla, že v ní je přítomná hluboká moudrost lesa.

Moudrost lesa není laskavá. Moudrost lesa se člověku zdá být krutá. Zdá se mu kruté dívat se na stromy, které rostly desítky let, jak je láme vítr, hmyz z nich vysává sílu a ony schnou a padají k zemi. Člověk neví – jeho život je moc krátký – že tak to jde již od věků. Člověk nechce vidět mrtvé kmeny. Člověk nechce vidět smrt. Nechce se jí postavit tváří v tvář, a přesto, anebo možná proto, je nejkrutější z božích stvoření. Nechce vidět smrt, ale přesto ji působí. Ale rozumět smrti, přijímat ji, to je moudrost lesa.

Dívka znala tu moudrost. Uměla přijímat, když cítila, že ji život obrací, kam potřebuje on sám, a poznala to vždycky rychle. I když se v ní málokdo vyznal, i když často mlčela, vážná jako hluboká hnědá voda rašelinišť, a někdy divoká a rychlá jako proud vrhající se ze skály, i když netoužila vládnout lidem nebo lesům, byla tím uměním naslouchat, uměním poslechnout – mocná – stejně mocná, jako byla její matka. Proto pochopila, že k ní právě v tu chvíli moudrost lesa promlouvá.

… A pak ucítila na svém rameni ruku. Lekla se a otočila se.

Stál tam on – ten muž, kterého si měla vzít. Stál a díval se na ni úplně vážně. Věděla, že viděl laň stejně jako ona a pochopila, že není hloupý.

„Neměj strach,“ řekl, „nemusíš ho mít.“

Začínala pomalu chápat, že viděl v očích laně totéž co ona, a pochopila, že jedná, jak musí – nic víc. Není ani hloupý, ani zlý.

Bohyně jejích lesů byla toho dne vážná, a dívka věděla, že právě tehdy, když je vážná, když se ostatním zdá málo laskavá, když jedná tvrdě a rychle, tak tehdy, v takových chvílích, se v ní nejvíc otevírá pravda.

Věděla, že to není otázky volby, ale nutnosti – že jen činí, co musí: stejně jako když vichřice trhá stromy z kořenů, jako když vlčice zabíjí vlčici, protože překročila svá práva.

Dívce byla ona moudrost svatá. I když přivolá pohromu, i když je strhne do hlubin, dívka věděla, že musí prožít pravdu – pravdu, která se má naplnit – pravdu starší a hlubší nežli člověk. I ona se jí musí poklonit.

Věděla, že se už nemůže bránit, že všechno je tak, jak má být. Zvedla oči – k němu, s tichou otázkou, jaký bude pro ni muž – a pak s modlitbou k Lesu a k jeho bohyním, aby dokázala svým dětem předat to, co je jí tak drahé.

Když se jí narodila první dcera, byla zima. Plameny ohně rozhazovaly po stěnách chaty cetky světla a stínů, a dívka, ze které se stala žena, se dívala svojí dceři do tváře – jako kdyby se dívala do zrcadla – jako kdyby se dívala do propasti, ze které věští budoucnost i minulost – a ptala se sama sebe, co to znamená milovat a jestli ji dokáže milovat tak, jak bude třeba.

Bylo to zvláštní dítě, co držela v rukou. Víc podobné panně než člověku: tak byla klidná, tak veliké oči pod vysokým nehybným obočím to dítě mělo. Ve tváři mělo vepsané, odkud přichází, a ten svět byl vzdálený. Dalo se mu jen těžko rozumět. Dívala se do její tváře, jako by četla ve veliké knize.

Její muž přicházel a odcházel, a když tu byl, tak kolem ní našlapoval po špičkách, aby ji nerušil. Díval se, jak drží dítě v rukou. S něhou v očích ji nechával, aby ve dnech, kdy dům byl zasypaný sněhem, jen seděla u ohně a dívala se do nekonečna ve tvář své prvorozené dcery. Poslouchal, když mu vyprávěla o všech svých snech a všech svých viděních.

„Takoví muži jsou vzácní,“ říkaly jí ostatní ženy.

Ona přikyvovala, odhodlaná alespoň ve zdech domu, jehož teď byla paní, udržet svět něhy a lásky – svět, ve kterém žena může otočit oči do nitra a kde může mluvit o čemkoliv, co cítí, že je potřeba říct.

Houpala svou malou dcerunku v dlaních, zpívala jí tichým hlasem, tiskla ji k sobě a on jí říkal, že je to dobře, že ať činí, jak cítí, že tak jako tak, sníh jednou roztaje a tenhle čas, tenhle svatý čas, kdy může nahlížet do toho, co bude, tenhle svatý čas, kdy se může poprvé kochat plodem jejich těl a duší, že tenhle čas jednou skončí, a že je to dar. Hladil ji při tom po vlasech a někdy zlehka pohladil i ňadro, jež dřív ve svých rtech držel on, ale z něhož dnes sála jejich prvorozená dcerka. Díval se na svou ženu a zvykal si na myšlenku, že už mu její tělo úplně nepatří – že už patří tomu zvláštně klidnému dítěti s tmavou skvrnou na tváři.

Jeho žena se do ní vydržela dívat celé dny, jako by právě ta skvrna byla magnet, který jí nedovolil uhnout očima. Jako by ta skvrna byla kouzelná studna, která zjeví, co je třeba.

Možná že v ní viděla, že po ní se jí narodí ještě další dvě dcery: každá z nich obdařená zvláštním darem. Možná že už tehdy cítila, že nebude moci ani jednu z nich vytrhnout z jejich trojjedinosti – že k sobě patří jako vlasy spletené v cop, kdy jeden pramen podpírá druhý. Možná že dokonce cítila i to, že až přijde ta chvíle, kdy se budou muset rozejít, že v lidském těle to dokáže jen jedna z nich.

Nemohla zabránit tomu, jak se měnil svět kolem ní, ale v nich, ve svých dětech, ve svých dcerách mohla budovat svůj chrám, v němž svět může kvést jako v nádherné zahradě, v němž mohou být jejich duše svobodné – chrám plný tajemných zákoutí, ze kterých volně vylétají ptáci a vrací se sem svobodně jako dobří bílí holubi – chrám, kde rozkvétají mimořádné květy, kde běhají vlci a kde projdou občas pomalí zubři, … kde teče voda, v níž se blyští pstruzi – chrám, v němž člověk není pán, v němž je jeden z mnoha – pevnost starých příběhů a ženských rukou, které češou dětské vlasy.

Od chvíle, kdy se jí narodila ta nejstarší, matka tří sester nechtěla nic víc než být tu pro ně. Nechtěla rozhodovat, nechtěla vládnout, nechtěla kouzlit. Chtěla se jen rozdat, vydat v lásce k nim třem a k muži, který je všechny držel ve svém ochranném náručí, pečoval o ně, rovnal svět venku spravedlivě a tak, že si ho lidé vážili.

Ony tři měly být jediné její dílo. Dnem a nocí je bude tkát a vyšívat: doteky, slovy, skutky, sluncem i hvězdami, starými příběhy, vším, co má – všechno do nich vloží jako do drahocenných pokladnic a všechno to porovná a vyčistí. Věřila, hluboce v ně věřila: že ji přesáhnou a že místo ní budou tvořit to velké veřejné dítě, které ona začala tkát jen v ulitě jejich soukromého krbu. Tkala je – v tichu – a pokorně, pomalu – tu narozenou a i ty, co teprve přijít měly. Sešlapovala do kruhu černou zem chaty bosýma nohama, jako by stavěla pevnost, v níž se rozvinou do své nejkrásnější podoby.

Ale i přesto: když ji poprvé uviděla, lekla se.

Každý se lekl, kdo ji poprvé uviděl – celý její život – taková ta tmavá skvrna na její tvářičce byla. Lidé se na ni podívali a věděli, že značí něco, z čeho měli často sami strach. Říkali jí proto „dítě stínů“. A tak jí dala jméno Kazin – pro tu vážnost, kterou z ní cítila.

Jak se jí však dívala do tváře hodinu za hodinou, pochopila, že ta skvrna značí otevřenou bránu – bránu do podsvětí – a naučila se v ní hledat krásu a pravdu, které si tolik vážila. Pochopila citem, že z ní promlouvá starý svět se svojí moudrostí.

Poznala, že je to prokletí i dar, že ji to vydělí ze světa lidí, že bude jiná, že nikdy nebude mít dítě, že nikdy nebude milována mužem. Nějak cítila, že může prožít jen jiné štěstí – úplně jiné – než prožívají obyčejné lidské ženy – ale zároveň, že to je štěstí, po kterém sama toužila – štěstí kněžek, sester sloužících řádu Vesmíru – štěstí, které patřilo k cestě, která pro ni byla teď zavřená. Poznala z upřenosti jejího pohledu, že bude mít v sobě velikou touhu a že její touha bude k dobru i zlu. To všechno viděla.

Někteří lidé říkali, že je Kazin všechny jednoho dne přivede do neštěstí.

„Možná že máte pravdu,“ říkala její matka, „ale přesto ji nemiluji o nic méně, … protože jestli to tak mělo být, muselo se to stát.“

Držela ji odhodlaně v náručí, nepustila ji a dívala se do tvářičky poznamenané temnotou.

Když už se naučila chodit a mluvit, mluvila Kazin vlastně dřív s kameny, s kopci než s lidmi.

Přicházela k ní vidění, temná a hluboká, a pak děsila ostatní děti a dospělé, jak mluvila pomalou a zvláštní řečí, jako by se sama stávala kamenem: jako by mluvila řečí obrů, těch pomalých a nelidských atlasů, již na svých ramenou drží tíhu celé země. Když se to stalo, často od ní v hrůze ostatní děti utekly a křičely, že ji posedl zlý duch.

V takových chvílích jí musela být matka nablízku: musela rozehnat děti, vysvětlit jim, že se nic špatného neděje, uchlácholit dospělé a pak ji sevřít v náručí a držet ji tak dlouho, dokud se nevrátí sama k sobě. Věděla, že až to přijde, uvidí v jejích očích veliký smutek, který se nedal vyléčit. Smutek, který ji bude doprovázet celý život, a únava, veliká, těžká kamenná únava z pouti duše do končin, kam člověk nepatří, kam může vstoupit jen málokdo.

Pak se jí narodila druhá dcera. Ten tam bylo ticho zimních dní a nocí. Přišla s prudkými jarními dešti a poprvé nahlédla do světa v ostrém jarním slunci. S ní přišel neklid a křik.

Možná, že se její matce ulevilo, že její druhé dítě, na které tak dlouho čekala – tak dlouho, že se její prvorozená už naučila chodit, mluvit a věštit, není stejné – nenese v sobě temnotu.

Když se narodila, byla jako štěně. I když byla ještě slepá, propínala se v zádech a natahovala se ke světu. Od všeho se chtěla odrazit, ke všemu přitáhnout, svým maličkým tělem všechno prozkoumat. Když se naučila otevírat oči, když pochopila, že ty malé ručky patří k ní, natahovala je k mámině nosu a smála se, jako když se rozesměje slunce. Milovala, když ji matka nosila na boku po vesnici, když se mohla dívat a mohla zkoumat, a brzy, brzičko, se začala kutálet a lézt, jako kdyby chtěla dobýt celý svět – hned a tady – a když to nešlo, když ji nenechali jít, kam chtěla, tak křičela, jako by ji mučili. Tak moc chtěla žít.

Spala málo a lehce. Chtěla do sebe přijímat život, neměla čas spát a snít. Snila v tom, co žila. Snila v dětských hrách.

Dala jí jméno Tetas – podle místa, kde žili, protože to bylo místo na hranici velkého lesa a Tetas bylo dítě lesů – divoká a živá jako vítr, proměnlivá jako první jarní rostlina, která se prorve černou zemí a pak rychle otevře svůj sytě žlutý květ, aby ho zase rychle sklopila, vydala se jako první a stáhla se znovu do země a ke kořenům. Byla jako divoké hříbě, které bláznivě vyskakuje a kope.

Sotva se naučila chodit, začala utíkat z domu.

Běhala po lesích, šplhala po stromech, jedla lesní plody plnými hrstmi a mluvila se všemi zvířaty, se všemi bytostmi, které patřily ke světu přírody – se vším, co bylo živé – se vším kromě člověka.

Šlachovitá, rozježená větrem, pihovatá od prudkého slunce, jezdila brzy na koních bez sedla, rychle a šíleně jako muž. Padala a koulela se do roklí a celé tělo měla vždycky plné ran. A smála se – bože, ta se smála – divoce a nahlas, jako když zavřeští skřeti z hor. Uměla proměňovat hlas: chvíli zněl, jako když na sebe volají dva holubi, a chvíli, jako když chrčí vepř. Bylo v ní všechno, co je prudké a krásné v žití. Rychlá voda, rychlý růst a život, život, který nečeká… a mizí, když ho zapomeneš žít.

Milovat ji znamenalo milovat ji špinavou, nepolapitelnou – milovat ji, když utíkala zadními dveřmi a vracela se domů s tmou. Znamenalo to milovat ji neklidnou, s očima plnýma bláznivých snů a podivných příběhů, které dávaly člověku smysl jen napůl. Taková byla Tetas: milenka lesů jako její matka – jen divočejší a silnější, neschopná sklonit hlavu a za to, právě za to, co si její matka vyčítala, že sama nedokázala, si jí tajně vážila.

Tu nejmladší bylo nejsnazší milovat a bylo to jasné ve chvíli, kdy se usadila v matčině břiše.

Jestli její nejstarší sestra uměla mluvit s kameny a obry, její prostřední sestra s přírodou a jejími bytostmi, tak Liban jednou bude mít dar naslouchat svým sestrám a jejich slova překládat lidem do jazyka, kterému by uměli rozumět. Liban vždycky najde správná slova a zazpívá písně, které člověk může zaslechnout.

Měla se stát tou, která slouží obřady a mše, jež neurazí svět kamenů, ani svět přírody, ale které vždy budou hlavně mšemi, obřady člověka.

Noc před tím, než se narodila, přišel do jejich domu muž – poutník.

Měl šat člověka, který jde bosý a sám dlouhou cestou bez domova, ale když zvedl hlavu, z očí mu zářil veliký žár – jako oheň, který hoří na věky. Tehdy byl ještě mladý, ale v očích měl vepsanou hlubokou moudrost – moudrost v podobě tajemství, které se vzpírá slovům.

Putoval mezi osadami, pobyl chvíli tady i tam, nic nepěstoval, nic nelovil, přenášel zprávy a vědění. Když přišel chlad, musel ho snést. Když slunce žhnulo, opalovalo jeho kůži bez milosti a úlevy, ale přesto si nikdy nepostavil dům, nepřijal žádný, který mu nabízeli, nikde nezůstal. Šel dál, pořád šel dál.

Mužům, jako byl on, říkám Darmoděj. Potulný kouzelník, ale ne kouzelník, který by předváděl kejkle, který by léčil anebo přinášel bohatství. Ne, byl to muž, který varoval, který značil neštěstí, co se mělo stát. Byl jako vrána – stejně krákoral, ale přesto si ho nikdo nikdy netroufl odehnat. Svými kroky rýsoval, co bude, a lidé věřili, že odehnat ho znamená smrt.

Ne, nebyl zlý, neubližoval, ale něco v něm bylo zlověstného. Jako by on sám byl veliká kniha, do níž se psal osud lidí. Přecházel od jednoho mudrce k druhému, od jedné ženy, která vedla svůj klan, k druhé, mluvil s muži i se ženami, poslouchal hodně a mluvil málo, a když poslouchal, tak se kolébal v pomalém rytmu, jako by slova zapisoval do melodie písmen a slov, která v něm tekla stále dál. Nikdy ho nikdo nevyhnal.

Tu noc, než se měla Liban narodit, přišel do jejich domu.

Už se stmívalo, když se ve vesnici rozštěkali psi. Žena s velkým těžkým břichem, těžkým tak, že už ho nemohla skoro nést a odříkávala modlitby, aby se už otevřelo, dávala spát svoje dvě dcerky. Držely ji za ruce a nechtěly zavřít oči, jako by cítily, že se něco chystá. A tak musela, ze všech sil, co ještě měla, v sobě najít klid a dlouze jim zpívat, aby je uchlácholila do spánku.

Už oddechovaly klidně, očka pevně zavřená, když dovnitř vešel její muž. V šeru ho neviděla.

„Přišel za tebou,“ řekl a v jeho hlase bylo cítit napětí.

„Kdo?“ zeptala se.

„Darmoděj. Pospěš si, čeká na tebe.“

Bez dalšího slova, bez otálení, bez čekání, rychle odešel, jako kdyby v tomhle domě nebyl víc než jen posel.

Vstala od děvčátek a ztěžka se vykolébala ven. Byla teplá noc a na obloze ležely hvězdy.

Seděl před domem, zády o něj opřený.

„Posaď se vedle mě,“ řekl.

Poslechla ho.

Seděli, bok po boku, a jí bylo, jako by její těžké tělo plavalo temnou nocí, i když neví, kam a proč. Po chvíli muž opět promluvil:„Dnes v noci se ti narodí dcera a až vyroste, tak zavře bránu do starých světů, aby mohla být otevřena brána jiná.“

Žena mu neviděla do tváře.

„Na sklonku každého věku se sejdou tři sestry. Slétnou se do lůna jedné ženy jako tři vrány. Tvá nejmladší dovrší moudrost, kterou nesou její starší sestry. … Po ní už k tobě žádné jiné dítě nepřijde. Jen ty tři dívky – to je celé tvoje dílo.“

Pak opět zmlkl.

Unavená po celém dni, po měsících těžknutí břicha, záda jí tuhla a začínala cítit, že už se blíží její hodina. Až se dítě v ní otočí a rozhodne se vydat na cestu, všechna slova, co jí říkal ten muž, ničemu nepomohou. Chtěla spát, alespoň chvíli spát a nabrat sílu, dokud to ještě jde – ne poslouchat věštby. Stejně nic nezmění na tom, co se má stát.

„Proč jsi mi to přišel říct?“ zeptala se.

„Protože to má být řečeno.“

Otočil se k ní a ona ve tmě viděla žhnout jeho oči. Věděla, že je čas poslat ho pryč, ale měla strach. Věděla, co se o něm povídá.

„Chceš mi říct, že bych měl jít?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla.

„Půjdu, protože přichází tvůj čas, ale vrátím se. Nezapomeň na to…“

„Ano.“

„ … a dej jí jméno Liban,“ řekl na rozloučenou.

Vstal a odešel do tmy. Od stěny nejbližšího domu se oddělil stín a vydal se v jeho stopách. Věděla, že to je její muž. Věděla, že tu čekal, aby ho odvedl.

Vrátila se zpátky do domu. Její dcerky tiše oddychovaly a dům byl do sebe uzavřená kapka bezpečí v tom velikém a divokém oceánu bytí.

Když na ni přišly bolesti, i když už jí odtekla voda, nezavolala o pomoc. V tichu, aby neprobudila své dvě dcerky, přivedla na svět tu nejmladší.

V tu chvíli, kdy ji vyváděla, nechtěla, aby je kdokoliv rušil. Chtěla, aby tu byly jen ony dvě.

A tak to bylo, tak se to stalo.

Ani matka, ani dcera ani jednou nezakřičely – ani jedna neprolomila ticho té noci. Prošly jí tiše, pokorně, jedna s druhou, společně, bez křiku. Dvě duše, dvě ženské duše, na věky spolu svázané.

Když přišlo ráno, vzbudily se Kazin a Tetas a našly svou matku vedle sebe s jejich novorozenou sestřičkou. Přilehly si blíž a ranní slunce je zalilo svou září, jak tam ležely všechny čtyři v objetí. Bylo to štěstí a mělo podobu vážky, která proletěla oknem. Vznášela se nad nimi a její křídla se leskla ve slunci, když žena otevřela oči a všechny tři její holčičky k ní byly přitisknuté.

Zanedlouho na to vešel i její muž, a když je uviděl společně, stouply mu slzy do očí.

Žena mu podala do rukou jejich nejmladší. Skoumal její tvář a ona tiskla k sobě obě své starší dcerky se slovy: „Dáme jí jméno Liban: ta, která je člověku libá, milá – ta, která je člověku nejbližší. … Tak to chtěl Darmoděj.“

Zvedl k ní oči.

„A až zase přijdou zlatníci z daleka,“ pokračovala, „nech pro naše dcery z nejjemnějšího zlata vytepat tři brože v podobě vážky. Ať jsou lehké jako vzduch, krásné jako voda a barevné jako je les. To je mé přání.“

Kazin se učila v samotě s očima obrácenýma do hlubin. Tetas běháním po lesích. Liban byla jako voda a jako její matka. Hrála si s panenkami poblíž rodičovského domu, s dětmi, pomáhala matce, běhala za svým otcem, za starými ve vesnici a učila se, snadno přijímala vše, co k ní přicházelo od lidí.

Liban se nesmála, jako když hýká osel, jako se to stávalo její sestře Tetas. Liban nebyla vážná a pomalá jako její sestra Kazin. Liban byla jako vánek, jako slunce.

Když jí matka česala vlásky, vyprávěla jí Liban o lidech, o právu i bezpráví, o všem, co mezi nimi viděla, a matka věděla, že v ní se završuje vše, co stvořila ve svých třech dcerách, a že ta nejmladší dokáže jejich dary vložit do lidské řeči.

II.

Konec
dětství

Sestry rostly a vyprávění o Darmodějovi je jejich dětstvím provázelo. Opakovaly je ženy, děti – a dívaly se při tom na sestry s úzkostí. Jen jejich matka věděla, jak to doopravdy bylo. Ta ale mlčela.

„A co ti řekl?“ vyzvídala na ní Liban nesčetněkrát a její matka jí nesčetněkrát odpověděla: „Neptej se. Však se to dozvíš v pravý čas. On se vrátí.“

Roky běžely, on se nevracel a ta otázka před nimi ležela stále jako hádanka: proč přišel – co viděl v budoucnosti, že musel přijít a že musel přijít tu noc, kdy se měla Liban narodit? Nikdo neznal odpověď kromě jejich matky a ta mlčela.

Když bylo Kazin sedmnáct, Tetas čtrnáct a Liban dvanáct, jejich matka začala slábnout. Viděla, jak roste jejich síla, krása, a věděla, že už jim nemá mnoho co dát. Pomalu dospívaly a brzy se budou muset vydat na svou cestu bez ní. Věděla, že nemá jak je ochránit. Darmodějova slova jí zněla v uších opět mnohem hlasitěji.

Chtěly se už rozlétnout světem jako ptáci a ona tu stála dole, pod nimi, zabořená až po pás v zemi, propadala se stále hlouběji a trápila se obavami – obavami, že už na ně nedosáhne, že nejsou tak moudré, jak se zdají být, že jsou to ještě pořád skoro děti a neznají, nemohou znát, jak snadno člověk ztratí to nejcennější: sám sebe.

Podvědomě cítila, že to, k čemu se ve svém životě uvázala, se naplňuje, a tušila, že bude čas jít, ale její dílo se jí zdálo pořád ještě nehotové, nedokončené, a tak nenacházela klid.

Jednoho dne se vrátil.

Za těch dvanáct let hodně zestárl. Cesty, kterými prošel, příběhy, které odvyprávěl, se mu vepsaly do tváře.

Vešel do jejich domu už jako starý muž. Darmoděj. Tentokrát za dne, jak se sluší a patří.

Ostré jarní světlo všechny vyhnalo do polí, která si říkala o zorání a osetí. Jen ona sama zůstala v tichu jejich domu – shrbená u ohně se dívala do čadivých plamenů místo do slunce.

Tentokrát jeho příchod nezvěstovali ani psi, ani žádný posel. Vešel potichu a slušně zaklepal.

Ohlédla se a poznala ho okamžitě, ale nelekla se. Byla ráda, že přichází. Čekala na něj jako na vysvobození.

„Vychovala jsi dobře své dcery,“ řekl. „Měla bys na ně být pyšná.“

„Jsem,“ špitla tiše a říkalo se jí to těžko.

Viděla, že jsou výjimečné, ale někde hluboko, beze slov, věděla, že to znamená žít výjimečný život a měla strach z jeho věštby. Strach, co je čeká. Tušení propasti pod jejich nohama. Tušení obrovského konce, za kterým si neuměla představit žádný nový začátek.

Všechno kolem ní se zrychlovalo. Všechno volalo po změně, tíhlo k ní, lidé se otáčeli zády k lesům, zády ke světu venku – byli silnější, už ho nepotřebovali. Neuměla si představit žádné pokračování. Chtěla by svoje holčičky před tímhle uchránit, ale neviděla, nevěděla jak.

„Ale víš stejně, jako to vím já, že je čas, aby šly dál, … že je čas, aby vylétly z hnízda.“

Němě pokývala hlavou a on pokračoval.

„Věštby, které je provázejí, otevírají mnoho otázek, na které nemám odpověď.“

„Jaké otázky?“

„Ptáci říkají, že budou mít v rukou velkou moc a že rozhodnou o světě dole, o světě lesů i o světě člověka.“

Žena přivřela víčka a schoulila se ještě víc do sebe, jako by se před tou věštbou chtěla skrýt.

„Máš strach?“ zeptal se jí.

Žena přikývla.

„Rozumím ti,“ pokračoval, „víš, že velká moc znamená velké nebezpečí. Ale jestli to tak má být, tak to tak bude. Co jsi jim měla dát, už jsi jim dala. Teď je čas, aby odešly a pochopily, kdo jsou. Aby zvolily svou cestu. Proto jsem za tebou přišel, … abych je odvedl.“

Žena se tiše rozplakala.

„Přichází čas, aby tvé dcery vzali do učení nejmoudřejší mužové a ženy téhle země a naučili je to nejdůležitější, co jim můžeme svěřit. Tvé dcery se teď budou muset rozdělit. Každá z nich půjde na jednu stranu a až se naplní jeden rok, pak se sejdou, tak jak určila věštba, a budou společně sloužit téhle zemi.

… Až přijde čas, kdy bude třeba, aby spojily své síly, udělají to a obejmou svou mocí místo předpovězené starými věštbami – místo ve středu naší země, na prahu světů lidí a světů starších člověka. Naplní osud tří sester, tří kouzelnic, které převádějí člověka přes práh časů. … Ale jak se to stane, jakou cenu za to budou muset zaplatit, a co z jejich díla vzejde, to ti říct nemohu. Sám to nevím.“

Darmoděj domluvil a stará žena zírala do plamenů, jako kdyby tam viděla i to, co zamlčel.

S každým jeho slovem z ní odcházela síla. Scvrkávala se a propadala se do sebe jako suchá švestka na konci zimy.

Vstal a položil jí ruku na rameno: „Dokázalas je milovat hlubokou láskou, … každou z nich, i když jsou tak jiné. Vím, že vidíš víc než další lidé: to temné a to bolestné, a vím, že proto to bylo pro tebe tak nesnadné. To, co jsi jim dala, byl velký dar. Budiž tvoje láska vepsána do rozhodnutí, která učiní, do díla, které budou muset vykonat. Budiž tvá láska v jejich díle přinese Zemi, všem bytostem Země, všem bytostem přírody i Vesmíru, mír.“

„A lidem?“ zeptala se náhle žena.

„Lidem bude souzeno činit.“

„Zvláštní odpověď,“ pomyslela si žena.

„Budiž jsou moje slova rozžehnáním tvých obav a požehnáním na tvé další cestě…“

„Do smrti,“ dořekla ona a dívala se kamsi mimo, daleko za plameny ohně.

Darmoděj stál za jejími zády.

Nehýbala se, a tak k ní zezadu přistoupil a pohladil ji po dlouhých šedých vlasech. Jednou, dvakrát, třikrát. Jako by byli milenci – taková blízkost mezi nimi byla.

Žena se neotočila, ale když jí položil ruku na rameno, tak ji pohladila i ona.

Bylo to něco jako smíření, přijetí toho, co má být.

„Doprovodím Liban, kam až bude třeba, neměj strach,“ řekl a odešel.

Žena zůstala sedět s očima upřenýma do ohně a pomalu se kolébala. Už konečně jí začínalo být teplo, i když se jí zdálo, že venku už se šeří. Byl to však jen sen. Slunce zářilo a stoupalo k poledni.

Když vycházel z domu, skoro vrazil do Liban. Přiběhla z polí s nějakým vzkazem. Podíval se jí do očí a zlehka se uklonil. Viděl ji poprvé. Bylo jí dvanáct let.

Z dítěte začínala vystupovat dívka. Nic snad není tak dojemné, jako když se hranaté boky dítěte poprvé zaobalí do měkké linky, jako když se nadzvedne dívčí hruď. Je to, jako když se rozvine poupě máku.

Měla zvědavé oči.

Lehce se jí poklonil a stejně se uklonila i ona jemu. Přišlo jí to zvláštní… od cizince.

Nejdřív se zasmála a pak se lekla. Byl jiný než muži, co znala… Měl ve tváři tak děsivě hluboké vrásky… Kdo to byl? Musela ho znát! … Hlavou jí probleskla myšlenka. Byla tak rychlá a tak překvapivá, že ji ani nestihla zachytit.

„Ty jsi Liban?“ zeptal se.

Přikývla.

„A kde jsou tvoje sestry?“ ptal se dál.

„Na poli.“

„Vezmeš mě tam?“

Znovu musela přikývnout.

Nerozuměla tomu. Neznala toho muže, ale přitahoval ji a zdálo se jí, jako kdyby k sobě nějak patřili. Neuměla mu odporovat. Nějak jí nešlo přes rty zeptat se na důvod, … na to, kdo je. Musela splnit, o co ji poprosil.

A tak se otočila a šla. Zapomněla na vzkaz, co měla vyřídit matce.

Šel za ní. Vedla ho do březového háje. Větvičky po zimě nabíraly vláhu a šustily prvním jarním listím. Bylo to jako sen. Pruhy slunce a stínů a mladičká dívka ho vedla do nitra té krásy. Musel se přesvědčit, zda je to skutečné. Natáhl za ní ruku a dotknul se zlehka jejího ramene.

Otočila se. Sama byla jaro.

Nedokázal zastavit svou ruku. Od ramene putovala k jejím rtům a pak musel ponořit prsty do jejích vlasů. Neodtáhla se. Stála tam v údivu, jako by čekala, zda se odváží jít dál, … a jeho prsty putovaly dál. K jejím drobným ňadrům.

Nemohl si pomoci, potřeboval prozkoumat, cítit její bradavky, potřeboval je promnout mezi prsty. Obě jeho ruce je potřebovaly stisknout a obě dvě to udělaly.

Stála tak blizoučko proti němu a zrychleně dýchala. Bylo vidět, že má strach. Že neví, jestli nemá křičet a utíkat. Všiml si ale také, že nemůže, nechce, že chce vidět, co bude dál. A tak ji políbil. Přitiskl ji k sobě pevně a svoje rty přitiskl na její a svůj jazyk vtiskl mezi její zuby a ona tam stála a dělo se něco, co neznala. Něco, co nevěděla, jestli je správně. Ten muž jako by přicházel z nějakého světa, který jí dosud tajili – ze světa, který ji vábil, kam nějaká její část určitě náležela. Byl to hřích anebo požehnání? Nevěděla. Tisknul ji a svíral a ona se mu neuměla vzepřít.

Po chvíli ji pustil.

„Kde jsou tvoje sestry?“ zopakoval znovu.

„Už je to jen kousek,“ špitla.

„Zaveď mě tam. Musím s vámi mluvit.“

Znovu ho poslechla. Otočila se a šla. Už před sebou viděla řídnout háj, už viděla holinu pole.

Když vstoupila na mýtinu, všichni k ní zvedli oči a všichni se zastavili v práci. Nedívali se na ni, ale na něj. I ona se otočila, aby pochopila, co vidí.

„Darmoděj,“ řekla mimoděk jedna žena.

Liban se zamotala hlava. Svět se pro ni zastavil.

Řekl jim, že musejí odejít z domova. Řekl, že řeka v údolí je dovede k matce českých řek.

Až dojdou k ní, musejí se poprvé rozdělit.

Kazin a Tetas půjdou odtamtud spolu, proti proudu řeky. Až dorazí k místu hlídanému obry, kde se řeka rozdvojuje ve dví a proti nim z ní vyšlehne ostrý jazyk země, kde žijí ti moudří, tak tam se mají rozejít a jít každá sama po jedné z těch řek, které obtékají srdce, z nějž česká krajina bere svou sílu – až tam, kde obě řeky pramení.

Řekl, že když si budou muset vybrat, ať si vybírají srdcem. Řekl, že najdou, koho mají najít. Na každou z nich čeká učitel a může to být muž, žena nebo zvíře a může být jakéhokoliv věku.

… Ale Liban musí jít sama. Ta musí jít po proudu řeky, ne proti němu.

A až se naplní čas, ať přijdou – každá z nich – do Budče, do místa, kde se scházejí ti nejmoudřejší učitelé. Tam že budou zasvěceny.

Řekl, že nepotřebují vědět už nic víc. Že se jen musejí do tří dnů vydat na cestu,… ať se rozloučí a jdou, že už je čas.

Díval se na ně vážně a ony si netroufly nesouhlasit.

Pak se podíval do očí přímo Liban a viděl v nich velkou hlubinu. Zahlédl v ní nekonečnou vodu bolesti a zmatku, který v ní způsobil, a viděl, jak se v ní snaží plavat, ale přesto tone.

Neuhnul pohledem, díval se pořád dál a Liban měla pocit, že ji láme, že to nevydrží, a tak ucukla pohledem, odvrátila se od něj.

Kazin jí položila ruku na rameno, jako kdyby chtěla, aby se otočila zpátky, ale Liban to neudělala. Na místo toho se beze slova, bez pozdravu, rozběhla k domovu.

Darmoděj se zasmál: „Utíká… ještě pořád je to dítě“, a sestrám projel po páteři chlad. Nerozuměly tomu, ale cítily krutost.

„To je vše,“ řekl Darmoděj. „Teď můžu jít a můžete jít i vy. Ještě se potkáme,“ usmíval se, jako by zabíjel.

Pokynul jim na pozdrav a odešel na obrácenou stranu než Liban. Tetas stála uprostřed a nevěděla za kým jít. Dívala se na záda Liban i Darmoděje.

„Co řekl, to musíme vykonat,“ řekla Kazin. „I Liban to ví. Všichni to ví, je to tak.“

Když Darmoděj odešel z jejich domu, žena, matka tří dcer, se zvukem jeho kroků vydechla i zbytky života.

Sňal z ní bolest a starost stejně, jako ji na ni před dvanácti lety vložil.

Liban běžela přes pole a háj. Nemohla popadnout dech.

Nevěděla proč, ale cítila, že musí běžet domů.

Všechno se v ní svíralo tím náhlým zažehnutím světýlka potřebnosti.

Skákala přes kameny i kaluže, aby doběhla včas, … ale nedoběhla.

Když otevřela dveře do jejich domu, uviděla matku zhroucenou na třínožce, na které sedávala u ohně. Liban jí zvedala hlavu, ruce, snažila se jí otevřít oči, ale život už ji opustil. Její tělo chladlo a její duše odlétala.

Liban pochopila, že už se nevrátí, ale přesto ji v kleče na zemi držela na svém ještě dětském klíně, kolébala se zezadu dopředu, jako kdyby její matka byla nějaká obrovská panna a ona ji chtěla utěšit. Chovala ji stejně, jako kdysi matka chovala ji. Slzy jí tekly po tvářích a matčino tělo pro ni bylo těžké, ale přesto je k sobě tiskla, aby jí nesklouzla, aby ji nemusela od sebe ještě chvíli odevzdat.

Věděla, že přichází čas připnout si na šaty sponu ve tvaru vážky, kterou jim kdysi nechala vytepat ze zlata, a vydat se na cestu – přesně, jak říkal Darmoděj, ale nechtěla… ne, ještě ne, ještě chvíli tu s ní chtěla být.

Když přišly sestry, plakaly hodiny a plakaly nahlas, než ji k večeru omyly a upravily k poslednímu dnu v domě, … než její tělo spolkne oheň a její duše vyletí vysoko do mraků.

Probděly s ní a se svým otcem tu poslední noc. Vzpomínky se k nim vracely, aby je jedna po druhé opouštěly. Zdálo se jim, jako by jejich matka k nim poprvé – a naposled – svobodně mluvila. Vyprávěla, co bylo a co bude. Vyprávěla, kdo byla a kým její dcery mohou být, a ony poslouchaly a plakaly, protože začínaly mnohé chápat. Skončilo jim náhle dětství. Poslouchaly její rady na cestu pošeptané do uší.

A když se rozednilo a přišel čas, aby se s ní rozžehnaly, svolaly lidi z vesnice.

Muži a děti nanosili dříví na velkou fatru, spálili ji u řeky a popel dali do schrány do vysoké hole k cestě. Zbytek popela si vzala řeka a vítr.

Pak už byl čas jít. Každá z nich si na plášť připnula zlatou vážku a opustila svého otce, pole, do kterého měly už brzy začít sít, les, hroby svých blízkých a odešly k řece, která je měla vést, jak řekl Darmoděj.

Bylo snadné všechno opustit, snadnější, než si uměly představit, a jejich smutek rozfoukával vítr. Bylo to tak snadné proto, že za nimi zůstávala bolest tak veliká, že už se nemohly otáčet. Šly jako pokorní koně. Nevěděly, co bude dál, ale nebylo třeba přemýšlet – jen jako vážky přeletět okraj myslitelného světa. Nic víc a letět dál, letět až tam, kde se jednou otevře nový svět.

III.

Proti
proudu

Mnohem těžší pro ně bylo se rozdělit. Až ve chvíli rozloučení se roztřásly – jako by stály nad propastí a měly do ní skočit.

Tetas a Kazin šly nejdříve společně daleko proti proudu Vltavy, až je cesta vysoko nad korytem kroutící se řeky dovedla k místu, kde se scházela z dvou říčních proudů.

Ty se tam do sebe vlévaly podobně, jako když se sejdou dvě ruce v modlitbě, jako když labutě skloní k sobě hlavy, jako když se dva, kteří do té chvíle netušili, že k sobě patří, muž a žena, zčistajasna propletou dohromady, aby sami sebou, průnikem jednoho do druhého, vytvořili něco nového, co tu před tím ještě nebylo.

Uprostřed scházejících se proudů se táhnul úzký pruh země – jako ostrov – do moře vody, kde žili ti, co rozuměli oběma řekám stejně a uměli o nich vyprávět – o tom, jaké byly u svých pramenů, co prožívaly, než donesly své vody až sem, kde přestávaly být samy sebou a stávaly se jedním vodním tělem – duší téhle země.

Sestry poslouchaly jejich vyprávění s údivem, ale jak poslouchaly, pohled každé z nich se stočil na jinou stranu. Každá z nich jako by slyšela jiná slova.

Kazin se obrátila ke své mladší sestře: „Slyšelas? Pochopila jsi, že jsme došly k místu, kde Darmoděj předpověděl, že se máme rozdělit? Že dál, proti proudu, už musí jít každá sama?“

„Ne,“ dívala se Tetas na sestru nechápavě, „neslyšela.“

„Prostě se musíme rozejít.“

„Proč?“

„Každá ta řeka je jiná, jako jsme jiná já a ty. Ty nemusíš jít tou západní cestou, tou mužskou, divokou – taková jsi dost… ty musíš jít na jih…“

„Ale já nechci jít na jih. Já chci jít taky na západ. Já chci jít divočinou – jako ty… ale ne sama!“

Kazin se jí vážně podívala do očí: „Každá z nás musí jít sama.“

Dívala se na svou sestru tak tvrdě, že jí Tetas nedokázala odporovat. I kdyby řekla cokoliv, věděla, že nic nezmění – Kazin je jako kámen a nic ji neoblomí. Neochotně si sebrala své věci a odešla cestou na jih, slzy v očích.

Kazin se z místa soutoku Vltavy s Otavou vydala na západ, proti proudu Otavy.

Otava je mámivá odlesky zlata, ale těžkopádná stínem hlubokých údolí, bohatstvím rybích hřbetů. Čím blíž svým pramenům, tím víc je lesklá jako čepel nože a stejně tak je chladivá a ostrá. Postupně stále víc zjevuje svou přímočarost, rychlost, se kterou si bere, co se jí zrovna zachce, jasnost bez pochyb, když přeskakuje přes kamení. Otava neumí lhát. Je jako vlk, vážně hraje svoji hru.

A když člověk přichází až tam, kde se kolem ní zvedají vysoké kopce, je to, jako by přišel mezi obří domy nějakých dnes už dávno nehybných a hluchých bohů. Tam pochopí svět před tím, než se stal místem života člověka, protože to místo stvořily bytosti bez soucitu ke stromům, zvířatům a lidem.

Jestli někdy ve vědění té krajiny mohlo ulpět něco jako slzy, pak měly podobu krystalů – tvrdých a chladných. Z Kazininy tváře popsané temnou skvrnou tu mohla vystoupit tvář nová: tvář vyřezaná z kamene, tvář, která pláče krystaly. Tvář jasných kontur a nemilosrdného vidění a vědění. V ledové vodě mezi kameny, v ledové vodě, která podemílá břehy, je zvláštní klid, zvláštní mlčení – mlčení zlata a křišťálů – klid a mlčení, které patří k těm za závěsem z kamenů.

Čím výš byla v horách, v temných lesích, tím hlubší a mrazivější tajemství země k ní přicházela. A nahoře, vysoko nad prameny, kde se teprve sbíraly jednotlivé pramínky, aby stekly v potoky a řeku, tam věděla už úplně jasně, že člověk je jen nicotný hmyz na těle Matky Země, chráněné, oblékané tvrdým hávem kamení a obrů, že nemůže rozumět.

… Kazin v sobě cítila stopy paměti toho, co bylo kdysi: něco z kamene, něco z obrů. Dívala se na svoje ruce a nohy, osahávala své kosti a ptala se sama sebe, jestli jsou její kosti tvrdší než kosti jiných lidí. A pak se dívala do hvězd a chtěla rozumět všemu, co bylo, protože na to měla právo – ona, kterou si vybrali pro takovou dlouhou cestu samotou.

Kazin se nebála být sama, naopak. Čím opuštěnější, divočejší krajina k ní přicházela, tím byla šťastnější. Šťastnější v takovém zvláštním – chladném – způsobu štěstí. Šťastnější, protože krajina odrážela to, co v sobě cítila. Smutek po odchodu matky, smutek opuštění všeho a něco, k čemu ji volala její touha. Mezi kameny, v chladu a nelidskosti nacházela samu sebe, jakou věděla, že – v hlubině sebe – je.

Vedle podivného smutko–štěstí v tom byla i pýcha, když se dívala do hladiny řeky a viděla svůj obraz. Viděla sama sebe jako královnu bez času – věčnou královnu, která přichází z jiných světů. Ne, lidé jí nemohli rozumět.

Tak přemýšlela, tak snila, a dlouho ji nikdo v jejích snech, jejích představách nerušil.

Tetas bylo čtrnáct let a ještě nikdy neputovala sama.

V pravé ruce třímala vážku. Neměla nic a nikoho jiného, ke komu by se mohla přivinout, přitulit, do koho by mohla mlátit pěstmi a křičet, co ji bolí. Byla tu jen ona a ta vážka. Zdálo se jí, jako by se v její ruce chvěla.

Vydala se proti širšímu, pomalejšímu proudu řeky. Vinul se pláněmi, údolími, hlubokými lesy a mělkou, vodnatou krajinou. Z ní k Tetas promlouvaly bytosti stromů a mokřin mírnou melodií krajiny bohaté a táhlé jako klín ženy.

To pro ni ale nebyla úleva. Naopak. Raději by se skryla do hlubokých lesů. Raději by přelézala kamení a kořeny, bořila se do mokrého mechu a utíkala do stínů. Raději by poslouchala, odkud k ní dolehnou zvuky divočiny, hlasy zvířat, aby měla důvod se skrýt, aby to ohrožení, pocit nahoty a vydání měly nějakou skutečnou formu, kterou znala.

Ale ne, ta mělká široká krajina se v sobě nezdála skrývat nebezpečí. Stromy tiše ševelily, šeptaly, jak má zpívat s tou krajinou, jak se do ní pokládat, jak v ní žít. Jejich hlasy byly tak hladké, tak nádherně barevné, jako byl hlas její matky. Ale ona je nechtěla poslouchat. Něco v ní, co se poprvé ozvalo, když se naposledy podívala do matčiny tváře, ji bolelo, klubalo se to, rostlo a tížilo ji to. Mělo to tvar jako slib, jako závazek, ale závazek čeho? K čemu ji její matka vázala? Co to mělo být?

Rostla v ní divokost, ale jiná divokost, než byla divokost jejího dětství, blízko sester, otce a matky. Tam byla dítě plné radosti, které utíkalo a žilo vše, co bylo k žití, ale večer co večer se vrátilo k matce, k sestrám, které se jí snažily rozčesat pocuchané vlasy. Tady v ní rostla divokost zvířete, kterému už někdo ublížil, které ale stejně nemůže být ničím jiným, než co je, a které musí jít dál, které musí bojovat za všechny svého rodu.

Něco ji volalo. Něco temného, starého, dávného, něco, co jí bylo blízké, co snad bylo i v ní, co zdědila po své matce, něco prastarého, základního, co ale vždycky proklouzlo mezi slovy.

Děsilo ji to a nerozuměla tomu a nejvíc ji děsilo tušení, že už je to v ní, že to žije svým životem, a tak se vyhýbala klidným tůním, aby neviděla samu sebe, aby náhodou ve svém obrazu nezahlédla to, čeho se bála. Nikdy, žádnou z těch nocí si neodpočinula. Měla strach ze svých snů. Měla strach, co by jí zjevily.

A jak šplhala unavená proti proudu řeky do úbočí, která se stále víc zvedala, do stále hlubších meandrů zaříznutých hluboko v zemi, oči se jí samy zavíraly a viděla samu sebe jako medvědici, kterou ženou přes otevřenou stráň. Viděla, jak se ve strachu ohlíží. Viděla nebezpečí, ale i život – život tak průzračný, tak plný barev, jako je nejkrásnější letní den v hlubině lesa, jako byl hlas její matky, když jim zpívala. Představovala si, jak se znovu potkává se svou matkou. Jako by k ní sestupovala, jako by ji objímala, jako by ji hladila. A někdy, právě v takovou chvíli, na tváři znovu ucítila dotyk slunce. Zastavila se, aby ho do sebe vpila, ale pak si znovu uvědomila ten strach, tu hrůzu, ten děs a šla dál. Šla dál jako stroj, protože měla, protože musela, a opakovala si, že teď musí být pevná, musí být silná, že se musí vyrovnat se smrtí, že musí překročit svůj strach.