Lady in Waiting

Copyright © Anne Glenconner 2019

Anne Glenconner se v souladu s Copyright, Designs and Patents Act 1988
prohlásila za autorku tohoto díla.

Translation © Petra Andělová, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-145-6

ISBN mobi 978-80-7689-146-3

Mým dětem, vnoučatům a pravnoučatům

prolog

jednou ráno na počátku roku 2019, když jsem pobývala ve svém londýnském bytě, mi zazvonil telefon.

„Prosím?“

„Lady Glenconnerová? Tady Helena Bonham Carterová.“

Nestává se každý den, aby mi volala hollywoodská filmová hvězda, ale tento telefonát jsem očekávala. Když mě kontaktovali producenti Koruny, oblíbeného seriálu Netflixu, že mne ve třetí řadě bude hrát Nancy Carrollová a že Helena Bonham Carterová ztělesní princeznu Margaret, byla jsem nadšená. Na dotaz, jestli by mi nevadilo se s nimi setkat, aby získaly lepší představu o mém přátelství s princeznou Margaret, jsem odpověděla, že ani v nejmenším.

Nancy Carrollová přišla na čaj, seděly jsme v mém obývacím pokoji a povídaly si. Hovor působil neskutečně, protože jsem si uvědomovala sebe samu až do krajnosti, věděla jsem, že Nancy musí vstřebat, jaká jsem.

O několik dnů později, když zavolala Helena, jsem pozvala na čaj i ji. Nejen, že ji opravdu obdivuji jako herečku, ale shodou okolností je i příbuzná mého zesnulého manžela Colina Tennanta a její otec mi pomohl, když měl jeden z mých synů v osmdesátých letech vážnou nehodu na motorce.

Už když Helena vcházela, povšimla jsem si podoby mezi ní a princeznou Margaret: měla správnou výšku i postavu, a i když neměla modré oči, nescházel jim stejný rošťácký třpyt.

Usadily jsme se v obývacím pokoji a nalila jsem jí čaj. Přišel ke slovu její notebook, do něhož si zapsala spoustu otázek, aby se do princezny vžila, aby „ji správně vystihla“, jak mi vysvětlila.

Mnoho otázek se týkalo osobitého stylu princezny. Když se mě zeptala, jakým způsobem princezna kouřila, popsala jsem to jako čínský čajový obřad: počínaje vyndáním dlouhé cigaretové špičky z kabelky a pečlivým zasunutím cigarety až po fakt, že si vždy připalovala sama jedním ze svých krásných zapalovačů. Nenáviděla, když jí ostatní nabízeli, že jí připálí, a když nějaký muž horlivě přiskočil, drobným, ale rozhodným gestem ruky dala jasně na srozuměnou, že si to nepřeje.

Všimla jsem si, že Helena reflexivně pohnula rukou, jako kdyby si chtěla vyzkoušet gesto, jež jsem právě popsala, a teprve potom pokračovala v otázkách na princezninu povahu. Snažila jsem se vystihnout její pohotovost – jak vždy viděla humornou stránku věcí, nic dlouze nerozebírala, zaujímala pozitivní a realistická stanoviska. V průběhu hovoru se líčení stalo natolik živým, až se zdálo, že je princezna Margaret v místnosti s námi. Helena všechno velice pozorně poslouchala a dělala si spoustu poznámek. Rozhovor trval tři hodiny a když odešla, byla jsem si jistá, že je na roli dokonale připravená.

Obě herečky mi poslaly děkovné dopisy za mou pomoc a Helena Bonham Carterová vyjádřila naději, že se princezna Margaret stane i jí tak dobrou přítelkyní, jako byla mou. Velice mne to dojalo a také jsem se začala těšit, že se s princeznou Margaret opět shledáme na obrazovce. Přistihla jsem se při vzpomínkách na naše dětství společně strávené v Norfolku, na oněch třicet let, kdy jsem byla její dvorní dámou, na chvíle, kdy jsme se svíjely smíchy, na všechny vzestupy a pády obou našich životů.

Vždycky jsem milovala vyprávění příběhů, ale až do chvíle, kdy tyto návštěvy probudily mé vzpomínky, mě nikdy nenapadlo napsat knihu. Patřím ke generaci, již učili, aby příliš nedumala, neohlížela se a nekladla otázky, a až teď vidím, jak výjimečných bylo oněch téměř devět desítek let mého života, jak byly plné krajních protikladů. Zažila jsem mnoho velice podivného, krásného i strašného, a mnohé z toho i mně připadá neuvěřitelné. Považuji se za velice šťastného člověka, protože mám svoji úžasnou rodinu a takový život, jaký mám.

kapitola 1

Největší zklamání

holkham hall vládne severnímu norfolku s nádechem pohrdání. Je to strohé sídlo a nejlépe vypadá na sklonku léta, když tráva získá barvu třtinového cukru, takže se zdá, že park splývá s domem. Mořské pobřeží v sousedství je panstvím nemilosrdného větru a vysokého nebe, mnoha mil slaných mokřadů a tmavých borových lesů, jež lemují duny, které ustupují širokému pásu šedo-zlatého písku holkhamské pláže: krajina mých předků se ze slatin stala kolébkou zemědělství. Tady, v cestě letu divokých husí a čejek, se na sklonku vlády Tudorovců usadili Cokeové (čti „kůkové“). Zakladatel rodu, sir Edward Coke, považovaný za nejlepšího znalce práva alžbětinské a jakobitské éry, úspěšně žaloval sira Waltera Raleigha a zosnovatele Spiknutí střelného prachu. Můj rod má v erbu pštrosa polykajícího železnou podkovu, což symbolizuje naši schopnost strávit cokoli.

Jedna z fotografií mne zachycuje při křtu v létě 1932. Drží mě můj otec, budoucí pátý hrabě z Leicesteru, a obklopují mne vážné obličeje mužských příbuzných. Hrozně jsem se snažila být chlapec, dokonce jsem při porodu vážila pět a půl kila, ale byla jsem děvče a nedalo se s tím nic dělat.

Byla jsem děvče, a to znamenalo, že nezdědím ani hraběcí titul, ani Holkham, páté největší panství v Anglii se 27 000 akry té nejlepší zemědělské půdy, ani nábytek, ani knihy, ani obrazy a ani jiné rodové jmění. Moji rodiče měli další dvě děti, další dvě dcery: Carey o dva roky a Sarah o dvanáct let později. Rodová linie se přerušila a na mého otce musela doléhat váha téměř čtyř set let nespokojenosti předků.

Moje matka nadělila svému otci, osmému lordu z Harwicke, týž osud, a tak možná kvůli pocitu sounáležitosti a protože věřila, že musím být silná, mě pojmenovala Anne Veronica podle odhodlané feministické hrdinky ze stejnojmenného románu H. G. Wellse. Moje matka, rozená Elizabeth Yorkeová, byla charismatická a chytrá žena, naprosto přesně taková, jakou můj dědeček očekával, že si jeho syn vezme za manželku. Byla dcerou hraběte, jehož rodové sídlo bylo Wimpole Hall v hrabství Cambridge.

Můj otec byl pohledný, oblíbený, zapálený vlastenec a velice vhodný dědic leicesterského hrabství. Seznámili se na lyžařském výletu do Sv. Mořice, když jí bylo patnáct a jemu sedmnáct, okamžitě se neoficiálně zasnoubili a on jí údajně řekl: „Prostě vím, že si tě chci vzít.“ Nejspíš ho ke spěchu popoháněly i obavy z jiné dívky z Norfolku, která se do něho zamilovala, takže se mu ulevilo, že může zastavit její nadbíhání prohlášením, že je zasnoubený.

Moje matka byla velmi krásná a velice sebejistá a myslím, že právě to k ní otce přitahovalo. Byl mnohem rezervovanější a ona z něho dokázala vydolovat humor. Velice dobře se doplňovali.

Společně tvořili jeden ze zlatých párů vyšší společnosti a k jejich nejlepším přátelům patřili vévodkyně a vévoda z Yorku, kteří se později kvůli abdikaci vévodova bratra, krále Edwarda VIII., nečekaně stali králem a královnou. Přátelili se i se sestrami prince Philipa, princeznami Theodorou, Margaritou, Cecilií a Sophií, které jezdily na prázdniny do Holkhamu. Poněkud zvláštní bylo, že o mnoho mladší princ Philip, tehdy ještě stále malé dítě, zůstával s chůvou ve Victorii, hostinci přímo na pláži, a ne v Holkhamu. Nedávno jsem se ho zeptala, proč bydlel v hostinci a ne v našem sídle, ale sám to s určitostí nevěděl, a tak jsme žertovali, že už tehdy chtěl být moři, co nejblíž to šlo.

Moji rodiče se vzali v říjnu 1931. Byla jsem dítětem líbánek, které přišlo na svět na první výročí jejich svatby.

Až do mých devíti let patřil titul hraběte z Leicesteru mému pradědovi, který žil v Holkhamu s mým dědou, jenž obýval jedno ze čtyř křídel. Rodové sídlo člověku připadá obrovské a dítěti zvlášť. Je tak rozlehlé, že když sloužící dali syrová vejce do vodního ohřívače, tak než je donesli z kuchyně do dětských pokojů, byla dokonale uvařená. Pravidelně jsme se navštěvovali a dědečka, který se snažil trávit se mnou čas, jsem zbožňovala: sedávali jsme v dlouhé galerii a společně poslouchali klasickou hudbu z gramofonu a když jsem trochu povyrostla, zasvětil mne do fotografie a tuto vášeň mi předal.

Můj otec sloužil ve Skotské gardě, a tak jsme se pořád stěhovali po celé zemi a mne vychovávaly chůvy, které měly na starosti každodenní radosti a strasti. Matka mě ani mou sestru Carey nekoupala ani neoblékala; nekrmila nás a ani neukládala do postele. Místo toho vstupovala do každodenního života zákazy a povyražením.

Můj otec shledával otcovství obtížným: byl upjatý a akurátní, neustále nás nabádal, abychom si nechávaly v ložnici otevřená okna, a kontroloval, jestli jsme se pořádně umyly. Snažila jsem se mu sedět na kolenou, ale protože jsem byla příliš velká, odstrčil mě a vybral si Carey, již říkal „moje malá snová panenka“.

Vyrostl ve viktoriánské rodině a jeho dětství lze považovat za typické pro chlapce jeho postavení. Vychovávaly ho chůvy a guvernantky, následoval Eton a po něm Sandhurst, jeho otec se postaral, aby syn dobře věděl, co se od dědice hrabství očekává. Byl milující, ale zpovzdálí: neprojevoval svoje city, nebyl sentimentální ani rozněžnělý. To ostatně nikdo, dokonce ani moje matka ne, i když nás objímala a dávala nám i jinak najevo lásku, nicméně jen velmi zřídka mluvila o svých nebo mých pocitech – žádné vylévání srdce. Když jsem zestárla, dodávala mi sílu povzbuzujícími slovy. Oba rodiče patřili ke generaci a společenské vrstvě, v níž se city a pocity navenek nedávaly najevo.

Moje matka však v mnoha ohledech představovala pravý opak mého otce. Byla jen o devatenáct let starší než já, spíš jako starší sestra, která je samá legrace a lumpárna. Carey a já jsme s ní lezly po stromech a udělaly si z naběračky připevněné k vycházkové holi nástroj na vybírání hnízd. Kavčí vejce chutnala úžasně, skoro jako ta kulíků. Vzpomínky na rané dětství vyplňuje táboření s matkou na pláži a výlety jejím malým austinem, připadalo nám úžasně vzrušující, když jsme narazily na prodavače zmrzliny na kole, který vykřikoval: „Zastavte si mě a kupte si jednu.“

Ztělesnění noblesy a elegance, když si to situace žádala, ale plná odvahy a odhodlání, pokud šlo o její záliby, které většinou vyžadovaly praxi a zkušenost: nebojácně jezdila na koni a řídila Harley-Davidson. Předala mi svoji lásku k lodím. Bylo mi pět, když jsem se začala plavit po nedalekých kouzelných říčkách v Burnham Overy Staithe ve člunech, a osmdesát, když jsem s tím přestala. Účastnila jsem se i místních závodů, ale dosti často jsem dorazila do cíle poslední, abych po dojezdu zjistila, že všichni ostatní už odešli domů.

Holkham byl naprosto mužsky orientované sídlo a celé jeho uspořádání bylo nepopiratelně starosvětské. Můj prapraděd, druhý hrabě z Leicesteru, zdědil titul po svém otci v roce 1842 a ještě mu patřil, když byl můj otec chlapec. Ten starý mrzout byl tak neústupný ve svých zvycích, že dokonce i jeho žena ho musela oslovovat „Leicestere“. V mladších letech jednou na chodbě potkal chůvu s dítětem a zeptal se: „Čí je to děcko?“

A ona odpověděla: „Vaše, pane.“

Jako nedůtklivý stařec strávil poslední roky života na kolečkové posteli v reprezentačních pokojích. Nosil brýle s cínovou obroučkou a když se vypravil ven, tak se projížděl parkem v kočáře taženém koňmi s dlouho trpící druhou ženou, jež seděla na polštáři přivázaném k blatníku.

Pod vlivem tradicionalistických hrabat se Holkham modernizoval jen pomalu, jasně rozdělené role mužů a žen zůstávaly. Dámy v létě odjížděly na pobyt v Meales House, starém sídle u pláže, na prázdniny známé jako „týdenní volno“, kdy si nechávaly rozpuštěné vlasy a odkládaly korzety.

Už od malinka mě můj dědeček začal poučovat o mých předcích: o tom jak Thomas Coke, první hrabě z Leicesteru v páté dynastii (rodová linie byla mnohokrát přerušena a můj otec k tomu přidal další zklamání, protože neměl žádného syna) odjel do Evropy na kavalírskou cestu – v podstatě tehdejší hodně štědrý rok na cestu na zkušenou – a poslal domů z Itálie desítky obrazů a mramorových soch zabalených v listech a žaludech stromu Quercus ilex (dubu cesmínovitého), tedy jakési bublinkové fólii osmnáctého století.

Vyprávěl mi, že žaludy se zasadily a vyrostla z nich první česvinová alej v Anglii (jedná se stálezelenou středomořskou dřevinu). Otec mého dědečka dal krajině nový tvar, vytlačil mokřady od domu vysázením borových lesů, které dnes lemují holkhamskou pláž. První hrabě z Leicesteru v sedmé dynastii před ním vešel ve známost jako „Coke Norfolkský“, protože měl na rozvoj zemědělství v hrabství tak velký vliv – je považován za strůjce zemědělské reformy v Británii.

Život v Holkhamu se točil kolem zemědělství a nezapomínalo se na žádnou z jeho stránek. A stejně tak na desítky nájemců, mezi nimiž byli mnozí skvělí zahradníci, kteří se starali o rozlehlou zeleninovou zahradu. Cihlové zdi nepřetržitě zahřívaly ohně, udržované při životě i po nocích zahradnickými pomocníky, aby nektarinky a broskve dozrály dříve. Hrozně ráda jsem za horkých letních dnů jezdila na kole do kuchyně, kde jsem dostala broskev, a potom jsem co nejrychleji jsem dokázala ujížděla ke kašně, abych se zchladila ve vodě.

Hony byly důležitou součástí života Holkhamu a můj otec a všichni jeho přátelé pro ně doslova žili. Představovaly hlavní pojítko mezi Cokey a královskou rodinou, zvláště když je Sandringham jen deset mil daleko – sotva půl hodiny cesty. Královna Mary jednou zavolala mojí prababičce a navrhla, že by přijela s králem, a můj pradědeček zařval: „Že by přijela? Dobrý bože, ne! Nechceme je přece ponoukat!“

Můj otec chodil střílet s královniným otcem, králem Jiřím VI., a můj praděd a děda s králem Jiřím V. na oba statky, ale Holkham byl ten zvlášť proslulý: držel rekord v počtu střelených divokých koroptví za rok, a právě tam vznikl speciální typ honu na koroptve, který přinášel zvlášť velké úlovky.

A Holkham se také zasloužil o vznik buřinky: jednoho z mých předků už značně nepraktický cylindr rozčilil natolik, že se vydal do Londýna, poručil si nový typ klobouku, jehož odolnost zkoušel tím, že na něj dupal a skákal po něm, dokud ho pevnost buřinky neuspokojila. A od té doby hajní nosili „Cokeův kotlík “, jak se tvrďáku říkalo.

V rodině ale byly i jiné vazby na korunu. Je dobře zdokumentováno, že Edward, princ z Walesu a pozdější král Edward VIII., měl mnoho románků s vdanými a většinou staršími okouzlujícími aristokratkami. První z nich byla moje babička z otcovy strany Marion.

Můj otec byl společníkem vévody z Yorku a jeho sestra, moje teta lady Mary Harveyová, byla dvorní dámou vévodkyně z Yorku, jež se později stala královnou. V roce 1937 byl vévoda z Yorku korunován králem Jiřím VI. a můj otec se stal jeho královským společníkem a v roce 1953 se moje matka po korunovaci Alžběty II. stala královninou komornicí (vysoce postavenou dvorní dámou).

Velkým obdivovatelem královské rodiny byl zejména můj otec a když měli její členové přijet na návštěvu, věnoval pozornost každé maličkosti. Moje nejranější vzpomínky na princezny Alžbětu a Margaret jsou z doby, kdy mi byly dva nebo tři roky. Princezna Alžběta byla o pět let starší, což tehdy bylo strašně moc – už byla skoro dospělá – ale princezna Margaret jenom o tři, a tak se z nás staly nerozlučné přítelkyně. Byla rozpustilá, vynalézavá a zábavná – prostě ta nejlepší kamarádka, jakou si lze přát. Lítaly jsme po Holkhamu, proháněly se kolem majestátních obrazů a v bludišti chodeb, vyváděly jsme lumpárny, například vybafly na sluhy, kteří nosili z kuchyně velké stříbrné podnosy. Princezna Alžběta se chovala mnohem způsobněji. Peskovala nás: „Margaret, nedělej to, prosím.“ Nebo: „Anne, tohle dělat nesmíš!“

Na jedné fotografii stojíme v řadě vedle sebe. Princezna Alžběta se mračí na princeznu Margaret, nejspíš ji podezírala, že má za lubem nějakou další lumpárnu, zatímco princezna Margaret se upřeně dívá na moje botky. Po mnoha letech jsem ten snímek princezně Margaret ukázala a zeptala se jí: „Proč ten upřený pohled na moje nohy?“

A ona odpověděla: „Inu, strašně jsem vám záviděla, protože jste měla stříbrné boty a já hnědé.“

V létě jsme s princeznami jezdily na holkhamskou pláž, kde jsme trávily celé dny. Stavěly jsme hrady z písku oblečené do těch nejodpudivějších a kousavých černých plavek, s černými gumovými koupacími čepicemi na hlavách a botách do vody na nohou. Chůvy nás všechny natěsnaly do plážového autobusu společně s proutěnými košíky plnými sendvičů a každý den, a to za jakéhokoli počasí, jsme vyrážely k plážovým domkům – dospělí měli svůj mezi stromy vzadu. Úžasná doba, když jsme hloubily jámy v písku a doufaly, že do nich někdo spadne.

Každé Vánoce moje rodina jezdila na slavnost v Buckinghamském paláci, Carey a já oblečené v nabíraných slavnostních šatičkách a s oněmi vytouženými stříbrnými botičkami na nohou. Na závěr oslav vybídli děti, aby si z velkého stolu u vánočního stromu vybraly dárek. Za stolem stála hrozivá královna Mary, která v nás vzbuzovala děs. Byla vysoká a majestátní a princezna Margaret k ní nikdy nepřilnula, protože pokaždé, když ji královna viděla, prohlásila: „Jak vidím, zase jsi nevyrostla.“ A princezna Margaret se hrozně bála, že zůstane malá až do smrti, takže svou babičku nikdy moc ráda neměla.

Královna Mary mi ale dala velmi užitečnou lekci do života. Jeden rok se Carey nahrnula ke stolu a popadla obrovského plyšového medvěda, který trůnil mezi ostatními dárky. Než jsem si stačila vybrat, královna Mary se ke mně naklonila a šeptla: „Anne, celkem hezké a celkem cenné věci většinou bývají v malých krabičkách.“ Ztuhla jsem. Už jsem měla vybraného plyšového medvěda, ale příliš jsem se bála sáhnout po čemkoli jiném než po nějaké malé krabičce. Ukrýval se v ní kouzelný náhrdelník z perel a korálů. Královna Mary měla naprostou pravdu. V krabičce jsem našla něco, co mi dělá radost dodnes.

Naše vazby s královskou rodinou lze označit za blízké. Na sklonku dospívání se pro mě princ Charles stal v podstatě mladším bratrem a trávil s námi na Holkhamu celé týdny. Přijížděl, kdykoli chytil nějakou nakažlivou dětskou nemoc, jako třeba plané neštovice, protože královna nikdy nechodila do školy, a tak se s nimi nesetkala. O šestnáct let mladší Charles byl věkem blíž mojí nejmladší sestře Sarah, ale na pláž jsme všichni vyráželi společně.

Můj otec ho učil líčit na úhoře v jezeře a když princ povyrostl, moje matka ho nechávala po parku jezdit jaguárem nebo mini, což miloval. A potom posílal krásné a dlouhé děkovné dopisy, ve kterých jí psal, že už se nemůže dočkat, až zase přijede. Byl to moc hodný a milý chlapeček a od té doby ho mám ráda – celá moje rodina ho vždycky měla moc ráda.

Jakmile jsem byla dost stará na jízdu na koni, vyrážela jsem do holkhamského parku a kolem stodoly, aby si Kitty, můj poník, trošku zaskákala. Když jsme povyrostly, Carey a já jsme na ponících jezdily za jedním naším moc hezkým nájemcem Gary Maufem. O mnoho let později se jeho žena Marit stala mojí blízkou přítelkyní. Na velkém černém hřebci cválal parkem a my se beznadějně vlekly za ním na ponících, které jsme pobízely v naprosto marné snaze držet s ním krok.

Holkham netvořila jenom moje rodina, ale také všichni ti, kteří na panství pracovali. Byla mezi nimi řada jedinečných lidí. Vrchní zahradník, pan Patterson, hrál ráno co ráno nadšeně na dudy, kdykoli měli moji rodiče návštěvu, dokud na něj matka nezakřičela: „To už opravdu stačí, pane Pattersone, děkuji vám!“

Moje rané dětství bylo idylické, dokud v roce 1939 nevypukla válka a všechno se nezměnilo. Bylo mi sedm a Carey pět let. Můj otec odjel se Skotskou gardou do Egypta, a tak ho má matka následovala, aby ho podpořila, což udělala většina manželek. Holkham Hall z části obsadila armáda a kapli v parku zabrala domobrana, zahradníci a sluhové dostali povolávací rozkazy, služebné a kuchařky odvolali do továren, aby pomohly válečnému úsilí.

Všichni si mysleli, že Němci si pro vpád do Británie vyberou pobřeží Norfolku, a tak nás matka před odjezdem do Egypta přesunula do Skotska, abychom u pratety Bridget byly daleko od Hitlerových ponorek.

Při loučení mi řekla: „Anne, přebíráš velení. Musíš se starat o Carey.“ Kdybychom bývaly věděly, že bude pryč tak dlouho, bylo by to ještě těžší, jenomže v tu chvíli nikdo netušil, kdy válka skončí, a že ona a otec budou pryč tři roky.

kapitola 2

Hitlerův svinčík

odvezli nás k příbuzným do downie parku, jednoho z loveckých zámečků Ogilvyů v Angusu: jejich hlavní sídlo hrad Cortachy vláda zrekvírovala a využívala jako špitál pro polské důstojníky.

I když Carey i já jsme byly z odloučení od rodičů smutné, cesta do Skotska nám připadala jako dobrodružství. Měla jsem Ogilvyovy ráda. Bylo jich šest a tři nejmladší – David, Angus a James – byli přibližně stejně staří jako já a Carey. Znaly jsme je všechny, protože každé léto jezdili do Holkhamu, užívali jsme si spoustu legrace, objevovali a vymýšleli si nové hry. Dívaly jsme se, jak chlapci hrají nekonečné směny v kriketu na terase ve lněných kiltech, po kterých jsme s Carey toužily. Naše chůva je ale tak ráda neměla, protože nejlepší ovoce – v té době velmi ceněné pohoštění – schovávali pro ně a ona říkala, že „ovládli hřiště“.

V Downie Parku nás uvítali s otevřenou náručí a všichni se k nám chovali hezky. Zvlášť jsem si oblíbila Davida, za kterým jsem všude chodila. Zbožňovala jsem jejich matku, pratetu Bridget, rozenou lady Alexandru Cokeovou, sestru mého dědečka.

Prateta Bridget patřila ke stoupencům Křesťanské vědy – duchovního hnutí založeného v devatenáctém století Mary
Bakerovou Eddyovou, které se za první světové války zakořenilo v britské aristokracii a získalo mnoho konvertitů. Vychází z přesvědčení, že nemoc je jen klam, který lze zahnat modlitbou. Přinášelo to úlevu pratetě Bridget a jejímu manželovi, prastrýci Joeovi, hraběti z Airlie, který stejně jako mnoho jiných trpěl následky zranění z velké války. Prateta Bridget praktikovala svou víru a předala mi mnoho užitečných rad. Nejvíc mi utkvěla tato: „Věci mají sklon se vyřešit, ovšem nikoli nezbytně tak, jak bys čekala, nikdy si nesmíš řešení vynucovat.“ Její zemitý přístup pomohl Carey i mně, protože odloučení od rodičů po vypuknutí války bylo pro nás obě velmi znepokojivé.

Dne 3. září 1939 nás prateta Bridget odvedla do salonu v Downie Parku, kde jsme ze starožitného rádia vyslechli vyhlášení války Nevillea Chamberleina. V premiérově hlase rezonovaly jakási tíha a vážnost, které odrážely atmosféru v místnosti. Při poslechu jsem zírala na koberec a pořádně jsem nechápala, co se děje. Přemýšlela jsem o tom, kdy se budeme moct vrátit domů.

Atmosféra byla úplně jiná v roce 1940, když princezna Alžběta přímo oslovila britské děti. Seděli jsme na koberci v salonu kolem rádia a natahovali krky za hlasem princezny Alžběty, nadšení, že ji všichni známe. Připadalo nám, že mluví přímo k nám. Nakonec řekla: „Má sestra je tady se mnou a obě vám chceme popřát dobrou noc. Teď ty, Margaret.“ A princezna Margaret navázala: „Dobrou noc, děti.“ Všichni jsme jí odpověděli v domnění, že nás slyší, měli jsme podivný pocit, že mluví v rádiu. Princezny byly naše hrdinky. Tolik dětí přátel našich rodičů poslali do Ameriky, aby je schovali před válkou, ale obě princezny stále zůstávaly v Anglii, ve stejném nebezpečí jako my všichni ostatní.

Válka znamenala, že Carey, já a princezny už jsme se spolu nevídaly v Norfolku a viděly jsme se jen, když jsme s Carey a Ogilvyovými navštívili hrad Glamis – rodinné sídlo královny matky královny Alžběty, kde se princezna Margaret narodila.

O Glamisu se říká, že je to nejstrašidelnější hrad ve Skotsku a princezna Margaret tam znala každý kout, skulinu a ducha. Když jsme zkoumali sídlo, vyprávěla nám pověsti o strašidlech, šedé paní, která údajně straší v kapli, a dámě bez jazyka, jež běhá přes trávník. Ogilvyům se pověsti líbily a vyprávěli ty své, o duchovi v Cortachy, který tluče na buben, kdykoli někdo z rodiny zemře, a další. Pocítila jsem úlevu, že jim Cortachy zrekvírovali. Krátce před odjezdem nás princezna Margaret vzala podívat se na vláček, který bafal na hranicích panství. Stáli jsme na mostě nad tratí a obklopoval nás oblak páry.

Jinak jsme se nevídaly a život provázela samá omezení. Neměli jsme benzin, žili jsme ve velkém domě daleko od nejbližšího městečka a až na jedinou výjimku, když nás prastrýc Joe vzal do divadla, jsme Downie Park neopustily.

V zimě jsme bruslily na zmrzlém jezeře a když jsme neměly žádnou hodinu s naší guvernantkou, přispívaly jsme k „válečnému úsilí“ sbíráním rašeliníku pro Červený kříž, který jej používal na rány, pletly jsme rukavice pro námořníky na minolovkách a staraly se o rozptýlení polských důstojníků v Cortachy, hrály jsme s nimi hady a žebříky a předváděly jim amatérské divadelní scénky.

Každé odpoledne jsme se šly protáhnout na vzduch na procházku po příjezdové cestě a po návratu nás v domě čekal muž z nedalekého města Kirriemuir, který nás vyučoval tanec. Obuly jsme si s Carey černé taneční botky a se vzdáleným bratránkem Jamesem, stejně starým jako Carey a vždycky oblečeným v kiltu, jsme se učili Highland Fling a mečový tanec.

James nebýval vždycky tak okouzlující. Obvykle se proti mně s Carey spikli. Možná kvůli tomu, že jsem trávila hodně času hodně patetickým objímáním stromů, lezla jsem po nich a předstírala, že jsou to moji kamarádi. Jakmile jsem vyšplhala do koruny, dostala jsem strach z výšky a bála se slézt dolů. Carey s Jamesem stáli pod stromem a posmívali se mi. Vymysleli si svůj pokřik: „Zbabělej, zbabělej pudinku!“ Na Downie Park jsem přijela jako celkem plaché děvče, ale postupně jsem vylézala z ulity. Početná tlupa Ogilvyů a příslušnost k ní mne brzy zocelily.

Rodiče s námi do Downie poslali i naši guvernantku. Matka mi před odjezdem do Egypta řekla: „Už jsi moc velká, abys měla chůvu, takže jsme ti tatínek a já vybrali guvernantku. Jmenuje se slečna Bonnerová, je moc hodná a budete s ní moc spokojené.“ Inu, ukázalo se, že slečna Bonnerová vůbec není moc hodná. Ke Carey se chovala celkem hezky, ale vůči mně byla krutá. Každý večer, ať už jsem něco provedla nebo ne, ať jsem se chovala sebelíp, mě trestala tak, že mi přivázala ruce k čelu postele a nechala mě tak celou noc. Slečny Bonnerové jsem se bála natolik, že jsem se neodvážila požádat Carey, aby mě rozvázala, ale i kdybych to udělala, Carey byla stejně příliš vyděšená, než aby mi pomohla. Obě jsme tím hodně trpěly. Chtěla jsem Carey chránit a měla jsem strach, že by slečna Bonnerová mohla totéž začít dělat Carey, a tak jsme to nikomu neřekly. Slečna Bonnerová sice Carey netýrala, ale moje malá sestra musela přihlížet jejímu nepochopitelnému jednání a cítila se bezmocná, protože pro mě nemohla nic udělat. Její trápení se projevovalo vysokými teplotami, které neměly žádnou jinou příčinu.

Slečnu Bonnerovou vybrala moje matka, takže jsem si myslela, že musí vědět, jak mi guvernantka ubližuje a je jí to jedno nebo si myslí, že mi to prospěje. Měla jsem z toho v hlavě hrozný zmatek, protože jsem nedokázala pochopit, proč by moji rodiče mohli chtít, aby se mnou někdo takhle zacházel.

Naštěstí mě zachránila Křesťanská věda pratety Bridget. Slečna Bonnerová byla konečně propuštěna, ale nikoli kvůli tomu, že mi ubližovala (jsem si jistá, že o tom prateta Bridget neměla ani stín tušení), ale protože vyznávala římskokatolickou víru a vodila mě na mše. Z pohledu pratety Bridget nebylo nic horšího než papeženectví. Když slečna Bonnerová odešla, ztropila jsem scénu. Předstírala jsem, jak moc mě mrzí, že odešla, ale ve skutečnosti jsem se bála, že by mi mohla propuštění dávat za vinu a udělat mi ještě něco horšího.

Po slečně Bonnerové mi zůstala neviditelná jizva. Do dnes se stěží dokážu přimět pomyslet na to, co mi udělala. Po letech mi poslala blahopřání k zasnoubení, které uvolnilo lavinu těch nejhorších vzpomínek, a udělalo se mi fyzicky zle.

Naštěstí slečnu Bonnerovou vystřídala slečna Billy Williamsová, která byla úžasná, i když její vzhled vzbuzoval obavy – neustále jí teklo z nosu a jednu nohu měla kratší, takže kulhala –, sálala z ní vlídnost.

V okamžiku, kdy Billy Williamsová vstoupila do našich životů, se všechno změnilo, a za pár dnů jsme ji s Carey zbožňovaly. Myslím, že poznala, že jsem s její předchůdkyní zažívala zlé časy, protože mi často podstrkovala ňamky a brala mě ven za zábavou. Jedním z mých oblíbených míst byla lovecká chata Ogilvyů, vmáčknutá k úbočí kopce a obklopená vřesem. Brala nás ven všechny, šli jsme podél krásného potoka, jenž protékal spodní částí zahrad, udělali si přestávku na piknik, při němž jsme balili kousky vřesu do novin a předstírali, že kouříme. Mysleli jsme si, že je to strašně světácké.

Jak měsíce přecházely v roky, tak jsme si stále víc uvědomovali hrůzy války a množily se zaslechnuté útržky hovorů o rostoucím počtu útoků na Británii. I když nás poslali před hrozícím nebezpečím do Skotska, nedaleko leželo Dundee, které bylo častým cílem bombardování. Němci provedli přes pět set náletů na Skotsko, takže bychom v Norfolku možná byly ve větším bezpečí. Jednou sestřelili německé letadlo přímo nad chatou Tulcan a Billy Williamsová mě vzala k vraku (velká výsada). Žádné tělo jsme neviděly, ale z trosek stále stoupal kouř. Ještě pořád mám schovaný cár mapy z letadla, jeden z mnoha, které ležely rozeseté po vřesovišti.

Jak jsme s Carey nasávaly víc a víc informací, a to převážně z rádia, které Jamesova chůva neúnavně poslouchala, dospěly jsme k přesvědčení, že Hitler a jeho pohůnci vpadnou do Anglie a každý z nich tam zabaví nějaké panské sídlo. Měly jsme představu, že Hitler bude chtít Windsor a trochu namyšleně jsme předpokládaly, že Holkham si vybere Himmler nebo Göring. Zase tolik jsme se nemýlily. Ukázalo se, že nacisté opravdu plánovali obsadit panská sídla, ale Hitler si dělal zálusk na Blenheim.

Carey a já jsme, podle mě stejně jako tehdy většina dětí obdařených představivostí, cítily bezmoc tváří v tvář válce. Pletení rukavic a hraní deskových her s polskými důstojníky proti tomu příliš nepomáhalo. Řekli nám, že náš otec bojuje a naše matka se podílí na válečném úsilí, ale my jsme pro zastavení Hitlera nedělaly nic.

Uvažovaly jsme o té bezútěšné situaci a dospěly jsme s Carey k přesvědčení, že Hitler jednou bude muset přijet na Holkham, a až se to stane, tak se tam nějak vrátíme a zabijeme ho. Na jeho vraždu jsme se připravovaly a míchaly jed, který jsme pojmenovaly Hitlerův svinčík. Byla do sbírka dóz na zavařeninu naplněných všemožnými odpornostmi – zbytky jídla a léků, blátivou vodou a chomáčky chlupů z koberce. Jed jsme schovávaly pod postelemi, dokud nezačal tak strašně páchnout, že nás ho Billy Williamsová donutila vyhodit. Odhodlání nás neopustilo, ale musely jsme začít znovu.

Potom jsme se rozhodly, že donutíme Hitlera, aby se do nás zamiloval. Když teď o tom dnes přemýšlím, tak to nejspíš bylo pod vlivem sester Mitfordových. Jenomže my jsme ho chtěly zabít – a to se podle mě Mitfordovým vůbec nepodobalo. Samozřejmě jsme tehdejší situaci nechápaly a ještě méně jsme měly v rukou vlastní životy. A právě z toho se zrodil náš plán. Doslechly jsme se, že Hitler má v oblibě árijské typy a obě jsme byly blondýnky. Carey byla ta nejblonďatější holčička s velkýma modrýma očima. Myslely jsme si, že toho musíme využít, abychom zachránily Británii.

Nacvičovaly jsme si to a náš medvídek posloužil jako Hitler. Přitočily jsme se k němu a říkaly mu: „Jak milé, že se s vámi potkáváme. Velmi nás těší, že jste přijel na Holkham.“ Nebo: „Jak se vám líbí zdejší pobyt? Pane Hitlere, připravily jsme vám báječný drink – jenom a jenom pro vás.“ Vlastně jsme neměly promyšlené, co by se stalo, kdyby se nám Hitlera podařilo zabít. Myslím, že tehdy naše plány tak daleko nesahaly. Nepochybovaly jsme ovšem o tom, že to dokážeme a že to uděláme.

V roce 1943 mi bylo deset a Carey osm, naši rodiče se vrátili z Egypta a všichni jsme odjeli zpátky do Norfolku. Žádné velké nadšení ze shledání se nekonalo – naši rodiče se pro nás stali cizinci a namísto vřelých objetí jsme se s Carey tiskly k Billy Williamsové, schovávaly se za ni a snažily se nebýt vidět. Naší matce trvalo zhruba den, než si nás získala zpátky, ale najít cestu k otci, který nikdy neprojevoval žádnou vřelost a neobjímal nás jako matka, trvalo mnohem déle.

V té době už byl můj pradědeček po smrti a dědeček se stal čtvrtým hrabětem z Leicesteru. Nějakou dobu jsme žili v Červeném domě ve vesnici v Holkhamu s jednou starou služebnou, jíž se přezdívalo Bleskovka, protože byla strašně pomalá. Carey a mně se tam líbilo, hrály jsme si v lese za domem s vesnickými kluky – lesu jsme říkaly „oslí“.

A potom jsme se přestěhovali do rodinného křídla Holkhamu. Bylo to poprvé, tedy s výjimkou prázdnin, co jsem žila ve velkém sídle, a vědomí, že odteď je to náš domov, mi připadalo vzrušující.

Dědeček mě rád zasvěcoval do rodinné historie. Chtěl, abych věděla všechno o pokladech Holkhamu a dal mi na starost oprašování Leicesterského kodexu, dvaasedmdesátistránkového manuskriptu Leonarda da Vinciho, který pojednává o vodě a hvězdách. Jednou za dva týdny jsem ho vyndala z komorníkovy almary, kde byl schovaný v sejfu spolu se šperky Cokeů a obrázkovou biblí.

Naslinila jsem si prst a obracela listy, mračila se na da Vinciho zrcadlové písmo a se zájmem zkoumala drobné kresby a náčrty. První hrabě z Leicesteru ho přivezl z kavalírské cesty a v majetku mojí rodiny byl po dvě stě padesát let, než ho bohužel musel můj otec prodat, protože potřeboval peníze na údržbu panství. V Christie’ s ho v osmdesátých letech vydražil americký podnikatel Armand Hammer a potom ho v roce 1994 koupil Bill Gates za 30,8 milionu dolarů, což představovalo rekordní částku. Leicesterský kodex se tak stal nejdražší knihou na světě – a to i s mojí DNA.

Život v Holkhamu se brzy vrátil do starých kolejí. Otec dál plnil své povinnosti u Skotské gardy a moje matka stanula v čele North Norfolk’ s Land Girls (Děvčat Severního Norfolku). Carey a já jsme hodně času trávily hrami v domě, dělaly jsme si skrýše na půdě mezi obrazy starých mistrů, které byly považované za příliš obskurní, aby visely na stěnách salonů. Hodnota i význam těch uměleckých děl nám byly naprosto lhostejné.

Jenomže sídlo už nebylo stejné jako před válkou. V parku vyrostl tábor pro válečné zajatce, nejdřív pro Italy, a potom pro Němce, které pomáhali hlídat naši hajní. Carey a já jsme byly velice zvědavé a ochomýtaly jsme se kolem tábora na ponících, špehovaly jsme zajatce. Italové nám připadali okouzlující, vždycky nám mávali a smáli se, a také se spřátelili s naší matkou, která po válce zaměstnala řadu jejich sester v Holkhamu: hodně z nich se rozhodlo se v Anglii usadit.

Němci tak přátelští nebyli a oběma nám naháněli strach. Na nohou a pažích měli nášivky – terče, pokud by se dali na útěk. Naši hajní si to toužebně přáli, aby si mohli do knihy úlovků zapsat „14 bažantů, 6 koroptví, 1 skopčák“. Pokud je mi známo, žádný ze zajatců se nikdy o útěk nepokusil – Němci měli z hajných větší strach než ze strážných.

Ani holkhamská pláž nezůstala stejná. Nemohli jsme na piknik do dun, protože sloužily armádě jako cvičiště, pláž samotná byla zastavěná dvoupatrovými autobusy a taxíky, na kterých Královské letectvo cvičilo útoky ze vzduchu. Na konci války tam autobusy a taxíky prostě nechali. Na jejich místě je dnes ohromná písečná duna a mám dojem, že většina lidí nemá tušení, co se v ní skrývá, co všechno v tom písečném hrobě stravuje rez.

Armáda také prováděla cvičení v lesích u dun a v mokřadech. U jezírka na konci mokřadu vystavěli nízkou zeď a vojáci, před nimiž vybuchla dýmovnice, přes ni museli naslepo skákat a padat do jezírka. Carey a já jsme z toho měly velkou legraci a pokřikovaly jsme na ně: „Do toho, hop, hop, zbabělí pudinci! Není tam hluboko. Jen troška vody.“ Během chvilky se přiřítil velící důstojník a celý rudý v obličeji řval: „Co to vyvádíte, holky? Ztraťte se. Narušujete mi výcvik!“ a v ten okamžik jsme naskočily na kola a s hihňáním ujížděly pryč.

Moje dětství tvořila zvláštní směs bezstarostných dobrodružství v překrásném prostředí a tíživého strachu z války. V jedenácti letech dlouhé dny her s Carey spolkla internátní škola. Na podzim roku 1943 jsem s jediným koženým kufrem v ruce opatřeným jmenovkou odešla na vlak do Dowanhamu – menší dívčí školy v Essexu. Kvůli válce většina učitelů dostala povolávací rozkaz nebo byla přidělena k jiné práci na pomoc válečnému úsilí. Ponechána v péči chromých a přestárlých jsem se jen stěží mohla něco naučit.

Škola sídlila ve velkém starém domě, kde jsme v prvních semestrech všechny spaly ve sklepích kvůli německým raketám, které pokud přestřelily Londýn, mohly dopadat na nás – do postelí na nás padala omítka. Bylo to děsivé a po každém útoku jsem zjišťovala, jestli jsem stále celá. Nikoho z rodičů to nijak zvlášť nevzrušovalo.

Připadala jsem si osamělá a neukotvená. Žila jsem odloučená od rodičů tři roky a najednou jsem se znovu ocitla bez nich, tentokrát i bez své guvernantky Billy Williamsové a Carey, které jsem obě měla moc ráda. Postupem času jsem si zvykla a našla si přítelkyně, k nimž patřila i dívka Caroline Blackwoodová, jež se později stala spisovatelkou a manželkou Luciana Freuda, který mne doprovázel na výuku a žil ve vzdušných zámcích. Čím jsem byla starší, tím snazších mi pět let internátní školy připadalo. Po dvou letech se ke mně připojila Carey, což byla úleva.

Ředitelka, paní Crawfordová, byla vášnivá žena a i když měla manžela, žila s jinou učitelkou, se slečnou Grahamovou. Paní Crawfordová hrála kriket za Skotsko a pokoušela se nás to naučit. Nenáviděla jsem tu hru – vždycky jsem se snažila být co nejdál v poli a modlila jsem se, aby míček nedopadl příliš blízko. Děsila jsem se, že uslyším: „Teď! Chyť ho, Anne!“ protože bych ho zcela jistě upustila. Míček byl tvrdý a bolelo to, když jste dostali zásah. Nicméně jsem našla zálibu v lakrosu. Je to velice agresivní hra a na první pohled to vypadalo, že se všechny s velkou vervou snažíme vyrazit si pálkou zuby.

Učitelce tělocviku se říkalo Máma Pí, i když podle mého byla napůl chlap. Pořád pískala na píšťalku a nikdo nevěděl, jestli na psa nebo na nás. A byla to ona, kdo nás nutil chodit do bazénu. Voda byla pořád příšerně ledová, ale ať se nám to líbilo nebo ne, od 1. června jsme do ní musely „s chutí hupsnout“. Celkem ráda jsem plavala a dostala jsem i několik medailí, včetně té za záchranu tonoucího. Carey se nabídla jako dobrovolnice a plně oblečená se nechala vláčet pod vodou přes půl bazénu. Splnila jsem úkol a sestra přežila.

Těsně před koncem války, když mi bylo dvanáct, se narodila moje nejmladší sestra Sarah. Obě jme s Carey věděly, že je matka v očekávání, ale když nám otcova sestra, teta Silvia, tu novinku zavolala do školy, oběma nám vyhrkly slzy. Věděly jsme, jak zoufale náš otec touží po synovi a dědici, ale matka při porodu málem umřela, takže ztratili naději ještě mít syna, a to znamenalo konec otcovy linie dynastie Cokeů.

I přes hluboké zklamání celé rodiny z další dcery všichni Sarah milovali, rozmazlovali a hýčkali jako panenku. Bylo zábavné mít další sestru, i když jsme s ní nesdílely dětství, jelikož byla o tolik mladší než my. Jakmile skončil semestr, spěchaly jsme domů, abychom ji viděly. Matka nám pyšně ukazovala králičí kožíšek, který Sarah ušila. Kůže zjevně nebyly dobře zpracované, protože zůstaly tuhé, takže Sarah seděla v kočárku, ručičky vytrčené, a kožíšek připomínal svěrací kazajku.

Když jsme byly doma, matka na každý den vymýšlela nějakou zábavu, něco, co by mohla dělat s námi všemi, což bylo velmi ojedinělé. Moje spolužačky říkaly, že podle nich je úžasná a vykřikovaly věty jako: „Kéž bych měla mámu jako je ta vaše. Moje máma si se mnou nikdy nehrála.“ Jenomže po prázdninách jsme se s Carey musely vrátit vlakem do školy a zamávat matce na rozloučenou s vědomím, že uplynou dlouhé měsíce, než se s ní znovu uvidíme.

Tehdy rodiče navštěvovali internátní školy jen jednou za rok, a to v létě. Pořádaly se akce typu „kriketový turnaj otců“ a „tenisový turnaj matek“. Při jednom z takových rodičovských dnů nás po dni otevřených dveří ředitelka všechny svolala do ředitelny. Tvářila se velice přísně: „Při rodičovském dnu se stala velmi vážná věc a pokud se viníci nepřiznají, potrestané budete všechny. Jeden z rodičů, sir Thomas Cook…“ shodou náhod zakladatel tradice, „… dostal zásah zezadu do krku z vodní pistole.“

Rozhostilo se ticho, pokukovaly jsme po sobě a přemýšlely, co bude následovat. Vzápětí Caroline Blackwoodová zvedla ruku a váhavě prohlásila: „No, tedy, byla to moje matka.“

Její matka, Maureen, markýza z Dufferinu a Avy, přišla v klobouku s plastikou kachny v jezírku. Kdykoli sklonila hlavu, kačena ponořila zobák do vody a když hlavou cukla, osprchovala nešťastného sira Thomase. Klobouk ovšem zdaleka nepředstavoval jedinou výstřednost, již měla na sobě: její střevíčky měly průhledné podpatky s rybkami uvnitř. Díkybohu sice umělými, ale ani tak se nebylo čemu divit, protože Caroline byla značně excentrická.

Školu jsem navštěvovala dva roky a bylo mi třináct, když v létě 1945 válka konečně skončila. Zaplavila mě téměř nepopsatelná úleva, i když napětí přetrvávalo. Národ ztratil téměř celou generaci mužů a hospodářství utrpělo obrovský zásah, nedostavil se vítězoslavný pocit, ale pouze vědomí, že život bude těžký i nadále.

Většina personálu se po válce na Holkham nevrátila a moji rodiče najednou stáli před otázkou, jak zaplatit chod panství. Můj otec byl velice schopný muž, ale válka ho změnila. Bojoval v bitvě u El Alameinu, podařilo se mu přežít malárii a uniknout před smrtí i v Londýně: ráno 18. června 1944 mu migréna nedovolila jít na nedělní mši v Gardové kapli, již obvykle s přáteli ze Skotské gardy navštěvoval.

Během mše dostala kaple přímý zásah, zemřelo v ní 121 lidí, a to včetně mnoha otcových přátel. Jednalo se o největší útok V1 na Londýn za války a pocit ztráty u mého otce ještě zesílil. Jeho bratr David bojoval v bitvě o Británii a přežil, ale zemřel žízní v písku severní Afriky, když jeho letadlo sestřelili nad pouští.

Můj otec byl po válce mnohem úzkostlivější a náchylný ke stresu. Na konci života ho pronásledovaly traumatické vidiny z bojů v Egyptě.

Boje sice skončily, ale mého otce poslali do Vídně, aby se připojil k práci Spojenců. A o školních prázdninách mě i Carey posadili se jmenovkami na krku na vlak vypravený Ženským institutem a poslali nás také do Vídně. Musely jsme projet ruskou zónou a řekli nám, že se sovětským vojákům nemáme dívat do očí, když přijdou kontrolovat vagony. Měla jsem z těch mužů smrtelnou hrůzu, zadržovala jsem dech, když jsem upřeně zírala na lemy jejich moly prožraných vojenských plášťů a černé boty, celá jsem se uvnitř třásla, když se tyčili nad námi a mluvili rusky.

Bydleli jsme v britské čtvrti v jednom z domů, který Spojenci zrekvírovali. Podivnou shodou okolností patřil rakouským přátelům mých rodičů a mému otci se nějak podařilo zařídit, aby jim dovolili žít v jejich vlastním domě, i když se museli přestěhovat do přízemí.

Přídělový systém byl velmi přísný a v některých částech Vídně panovalo bezpráví. Sovětští vojáci hlídkovali v ulicích, projížděli širokými bulváry na vozech tažených koňmi, na nichž se vršil majetek a cennosti, které nakradli. Jediná dobrá věc na tamním pobytu byla, že se mojí matce podařilo okouzlit některé americké velitele, aby jí umožnili nakoupit mléčné výrobky a cukr – což lidé v Anglii roky neviděli –, v PX obchodech v americké čtvrti.

Chůva malé Sarah nás v doprovodu otcova důstojnického sluhy vodila neklidnými ulicemi do Hotelu Sacher, který proslavily tamní dorty, zejména „Sacher Torte“, čokoládový dort s meruňkovou náplní. Čerstvé potraviny se vozily schované v kočárku a když jsme dorazili do hotelu, předala jsem máslo a vejce vrchnímu pekaři, který pro nás napekl. Laskominy jsme si vyzvedli, opět je ukryli do bezpečí kočárku a vrátili se domů. Chuť čerstvého sladkého pečiva, zejména když jste dítětem v době, kdy je nesmírně vzácné a vytoužené, byla prostě úžasná. V těch chvílích byli zapomenuti děsiví sovětští vojáci a zůstala jen lahodná chuť té úžasné a vzácné dobroty.

Vrátili jsme se do Anglie a já ještě na několik let do školy, což bylo obzvlášť krušné, protože zima 1946/47 byla hodně studená: teploty v Anglii klesaly až k -21 stupňům Celsia. V Holkhamu ani ve škole žádné ústřední topení nebylo, všichni jsme měli hrozné omrzliny, které natékaly a pukaly, bolest nám bránila spát.