Miroslav Bárta

TUTANCHAM0N

Století záhad a objevů

JOTA / 2022

© Miroslav Bárta, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-108-1
ISBN mobi 978-80-7689-109-8

Věnováno
mámě a tátovi

Mapa Egypta

Mapa hlavních hrobek
v Údolí králů

Poloha jednotlivých hrobek v Údolí králů:
KV 34 – Thutmose III., KV 46 – Juja a Cuja,
KV 55 – Smenchkare/Achnaton, KV 57 – Haremheb, KV 62 – Tutanchamon

Poděkování

Za to, že tato kniha mohla vyjít, vděčím mnoha konkrétním lidem a řadě institucí. Podporu samozřejmě mám ve své domovské instituci, Českém egyptologickém ústavu – jeho lidé, knihovna a výzkumy mi byli vždy velkou pomocí a inspirací.

Jolana Malátková z Českého egyptologického ústavu připravila nádherné kresby vztahující se k nálezům z hrobky. Za část fotografií vděčím Alison Horne z Griffith Institute, Sackler Library, University of Oxford, která laskavě poskytla některé archivní snímky. Většina fotografií předmětů z Tutanchamonovy pohřební výbavy a výzdoby královských hrobek pak byla poskytnuta Sandrem Vanninim a jeho firmou Laboratoriorosso – za pomoc zde děkuji i jeho asistentce Giulii Dominicis. Za diskusi nad některými problémy souvisejícími s hrobkou a Tutanchamonovou dobou děkuji svým kolegům a zároveň přátelům Nozomu Kawaiovi z Kanazawa University a Christianu Loebenovi z August Kestner Museum v Hannoveru. Na různých lokacích v Egyptě i v různých etapách přípravy rukopisu mi hodně pomohl můj původně doktorand, dnes kolega a přítel (a slávista) Mohammad Megahed a povolení ke vstupům velkoryse umožnil Mohammad Wazírí, ředitel (Secretary general) Supreme Council of Antiquities egyptského Ministerstva pro turismus a památky. V Údolí králů mi ve všem vyšel vstříc jeho ředitel Alí Reda a na východním břehu, v Karnaku to zase byl jeho ředitel Saláh el-Mašech. V Tell el-Amarně to byli vrchní inspektoři Hamáda el-Moném a v Achmímu Mohamad Hussein. V Sakkáře to konečně byl Mohammad Youssef, ředitel lokality a „otevírač“ všech hrobek. Jejich entuziasmus, vstřícnost a lásku ke starému Egyptu nelze zapomenout. Konečně „last but not least“, Zahi Hawass mi laskavě zapůjčil ze svého archivu několik fotografií zachycujících zkoumání ostatků Tutanchamona a jeho rodiny.

Tato knížka vznikala velice těžce, a kdo nezažil, nepochopí. Knížka vychází díky podpoře a velkému nadšení mnoha lidí z Nakladatelství JOTA v Brně. Majitel Marcel Nekvinda a jeho pravá ruka Božena Štofková můžou za to, že se publikace začala vůbec tvořit, a výjimečná paní redaktorka Kamila Hladká, sama skvělá autorka, vše přečetla a udělala z několika souborů – věřím – zajímavý text. Za všechny případné chyby nesu odpovědnost já. Jazyková redaktorka Zuzana Zemanová udělala z mé češtiny skutečnou češtinu a Veronika Cágová text s přílohami dokázala sestavit tak, aby to byla opravdová knížka.

Vždycky když mě posedne podobný projekt jako tento, který vyžaduje spoustu samoty a soustředění, trpí mí blízcí, byť se snažím o to, aby tomu tak nebylo. Jim všem děkuji za podporu a trpělivost, nejvíce své Olze, která mi byla na našich výpravách v časech velkou oporou. A dětem za inspiraci a důvod dělat to, co dělám.

Úvod

Tato knížka je určena každému, koho zajímají dějiny starověkého Egypta. V tomto roce uplynulo dvě stě let od fenomenálního rozluštění hieroglyfického písma francouzským badatelem a pravým zakladatelem oboru egyptologie Jeanem-Françoisem Champollionem. Letos také uplynulo sto let od převratného objevu Tutanchamonovy hrobky britským badatelem Howardem Carterem. První z těchto objevů přivedl znovu na svět civilizaci, která zanikla před zhruba dvěma tisíci lety. Druhý objev se stal největším archeologickým nálezem všech dob a nastartoval v moderním světě vlnu obrovského zájmu o starověký Egypt a především panovníka Tutanchamona a vše s ním spojené. Tato knížka chce posloužit jako průvodce a úvod do fascinující doby vlády panovníka Tutanchamona a jeho otce, náboženského heretika a/nebo vizionářského politika Amenhotepa IV. – Achnatona.

Publikace není a v tomto rozsahu ani nemohla být koncipována jako vyčerpávající analýza Tutanchamonovy doby. Snažil jsem se však dostupnou formou popsat základní prvky jeho vlády, historický kontext a cestu, která vedla k hledání a objevení hrobky, stejně jako její vlastní význam. V mnoha případech je situace složitější, než jak může vyplývat z mého popisu, ale představení alternativních vysvětlení a teorií by šlo značně nad rámec koncepce této knížky. Zájemci o hlubší studium vybraných aspektů tohoto fascinujícího období najdou výběr hlavní literatury na konci knihy. Řada egyptologů může mít k postojům a vysvětlením zastávaným v této knize kritické připomínky. Knížka je však určena veřejnosti a převážně čtenářům, kteří by nechtěli a často ani nemohli věnovat řadu let studiu egyptologie, nemůže být proto vědeckým kompendiem.

Publikace je především příběhem archeologickým. Pokud je pro archeologii něco typické, jsou to tyto dvě zásadní věci: Za prvé, je jediným spolehlivým strojem času, kterým lze cestovat do minulosti, do světů a za civilizacemi, které již dávno zdánlivě zmizely a často jen tušíme, čím byly. Nicméně i tyto světy a civilizace tvořili lidé jako my a každý z nich se nějak otiskl do hmoty a paměti vesmíru. Svým způsobem tak jsou i nadále s námi a spolupodílejí se na naší přítomnosti a budoucnosti. Ať už chceme, či nikoliv. Za druhé, archeologie představuje ojedinělou možnost studia dlouhých časových řad, kdy lze vývoj té které společnosti či civilizace sledovat od jejího vzniku, vzestupu a dosažení vrcholu až ke krizi, rozpadu a novému případnému vzestupu. Při tom je zajímavé pozorovat, že fenomény a procesy, které tak rádi ve své nedokonalé informovanosti považujeme za moderní a „naše“, charakterizovaly společnosti a civilizace vždy, byť třeba v jiných formách.

Co tím mám na mysli? Obecně jsem to v práci nazvané Sedm zákonů. Jak se civilizace rodí, rostou a upadají pojmenoval jako teorii sedmi zákonů. Tato teorie – velice zjednodušeně – říká, že příslušníci každé civilizace se za všech okolností (až na světlé výjimky představované několika jedinci) domnívali, že se jim nemůže stát to co ostatním, tedy že by mohli zaniknout nebo se proměnit v jinou civilizaci či společnost – kolaps totiž ve vývoji společností obvykle neznamená zánik a vymření, ale hlubokou a zásadní změnu obsahu a formy. Při tom platí, že zásadní změny probíhají skokově a velice rychle a že příčiny krize je většinou třeba hledat na začátku, a ne konci vývoje dané časové řady. Primární roli ve vývoji přitom hraje zejména to, jak je společnost soudržná, jaké má společné vize a lídry. Vývoj jakékoliv společnosti a civilizace je zásadně determinován i množstvím zdrojů, které má k dispozici, a úrovní dosažených technologií. Konečně příběh těchto společností a civilizací také vypráví o tom, do jaké míry se dokázaly vyrovnat s proměnami přírodního prostředí.

Ze studia minulosti vyplývá jedna zásadní věc, pokud chceme být jiní a nedopadnout jako skoro všechny společnosti a všechny civilizace v minulosti, měli bychom začít přemýšlet jinak. Jak ostatně kdysi napsal slovutný britský historik a teoretik vývoje civilizací Arnold Toynbee – Civilizace umírají na sebevraždu, ne na vraždu. Myslím, že všechny tyto obecné zákonitosti se projevují i v příběhu Tutanchamonovy hrobky.

Tato knížka si klade za cíl popsat dobrodružství, nesmírné stresy a problémy spojené s největším objevem v dějinách archeologie. Hledání a zkoumání Tutanchamonovy hrobky je fascinujícím příběhem dvou mužů, které dělila více než tři tisíciletí. Tutanchamona a Cartera. Tato knížka je především jejich příběhem. Zlato či tisíce předmětů pocházejících z hrobky jsou sice významné, ale ve srovnání s příběhem těchto dvou mužů představují pouhé kulisy. Protože, jak známo, dějiny píší a utvářejí konkrétní lidé svými skutky a vizemi. Historie je především o konkrétních lidech. Snad to tato knížka svým čtenářům pomůže pochopit.

Od Atona
k Amonovi

Jako egyptolog a ještě mnohem dříve jako kluk, který četl o starověkých civilizacích vše, co mu přišlo pod ruku, jsem nikdy nepochyboval, že to byla právě Tutanchamonova doba vlády, osudy jeho rodiny a další spletité cesty starého Egypta, které byly snad nejvíce opředeny mnoha tajemstvími a záhadami. Značná část z nich před nás staví velké otazníky i dnes. Na některé z nich odpovědi možná máme, na velkou část ovšem stále ještě ne.

Starověký Egypt druhé poloviny 14. století př. Kr. byl ve všech směrech výjimečnou civilizací. V této době dosáhlo vrcholu umění monumentální architektury a vznikly hlavní části luxorského a karnackého chrámu, stejně jako řada dodnes stojících chrámů napříč Egyptem a starověkou Núbií. Zrodila se nesmrtelná díla výtvarného umění – sochy, reliéfy, zdobené hrobky. Současně probíhaly sofistikované boje o moc uvnitř Egypta, ze kterých se zrodila nová náboženská filozofie i neuvěřitelná transformace kultury. Egypt se ocitl na vrcholu své zahraniční politiky – jeho oblast vlivu sahala hluboko do oblastí dnešní Sýrie a Libanonu. Zároveň se prosazoval jako jeden z hlavních aktérů na mezinárodní scéně, která byla multipolární a vedle Egypta jí dominovala chetitská, babylonská a asyrská říše a království Mitanni nebo Ugarit. Kolem r. 1320 př. Kr., krátce po Tutanchamonově smrti, se potápí nejslavnější vrak starověku, loď z Uluburunu nesoucí unikátní náklad výrobků tehdejšího světa, tedy pozdní doby bronzové. Objevil ji o mnoho století později zázračnou náhodou turecký potápěč – sběrač podmořských hub. Do střetu se zoufalými mořskými národy, které přivodily zánik národů a civilizací celého východního Středomoří a Blízkého východu, zbývá v době potopení lodi více než sto let. Slavná rodina egyptských panovníků, kteří obnovili staroegyptskou Novou říši právě v této době, dosáhne vrcholu svého vlivu, aby zanedlouho čelila úpadku a zániku. Tutanchamonův příběh je zosobněním a koncentrátem všech těchto jevů.

Achnatonova socha
(Luxorské muzeum, Luxor)

Tutanchamon byl synem náboženského reformátora Amenhotepa IV. – Achnatona a jeho ženy Nefertiti. Původně se jmenoval Tutanchaton, v překladu „Žijící podoba Atona“. Jako nositel tohoto jména se narodil zřejmě již v Achnatonově novém sídelním městě Achetatonu. Jeho otec totiž uskutečnil naprosto zásadní změny v náboženství starého Egypta; nechal zavřít chrámy všech bohů, za jediného skutečného boha prohlásil sluneční kotouč Aton a sám sebe ustanovil za jediného prostředníka mezi ním a zbytkem obyvatel země na Nilu. Aby dodal svému rozhodnutí náležitou vážnost, nechal vybudovat nové sídelní město, Achetaton (dnešní Tell el-Amarna), „Atonův obzor“, kam přesídlil s celým dvorem a státním aparátem. Podle všeobecně přijímaného názoru Achnaton hledal místo, které bylo „čisté“ a neposkvrněné předchozím kultem bohů či stavebními aktivitami. Snadnější a zřejmější vysvětlení však spočívá spíše ve faktu, že nedaleko, na protějším, západním břehu Nilu, se rozkládalo starobylé město Hermopolis, staroegyptské Chemenu, středisko kultu boha moudrosti Thovta. A Achnatonův otec zde nechal postavit chrám zasvěcený tomuto božstvu.

„Sluneční“ dvůr Amenhotepa III. v luxorském chrámu

Amenhotep III. a kult boha Slunce

Kdo ale byl slavný otec Achnatona, Amenhotep III., jeden z největších panovníků starověkých dějin? Nutno přiznat, že kdyby nebylo předčasné smrti nejstaršího syna Amenhotepa III., Thutmose, Achnaton by se nikdy na trůn egyptských panovníků nedostal. V současné egyptologii stále převládá názor, že šlo o náboženského reformátora, zakladatele monoteistického náboženství, osvícence, který viděl staletí dopředu v čase. Ale bylo to skutečně tak? Už jeho otec totiž měl co do činění s Amonovým klérem, kněžími boha Amona, hlavního říšského boha, jehož centrum kultu se nacházelo v Thébách, dnešním Luxoru. Byl to typický střet a boj o pozice mezi světským úřadem panovníka a kněžími nejvýše postaveného boha. Jako vždy šlo o moc, o peníze, o to, kdo bude mít první či poslední slovo. Bezpochyby i Amenhotep III. byl velkým podporovatelem kultu boha Amona uctívaného po celé zemi. Zároveň však tento panovník usilovně dával všemi možnými způsoby najevo, že je to on, díky kterému se celé zemi, a ano, i Amonovu kultu tak dobře daří. Že bez jeho územních výbojů a zisků, bez jeho válečné kořisti, by tomu tak nebylo. A z valné části se s tím dalo souhlasit – územní državy a vazalské státy sahaly hluboko do území dnešní Sýrie. Podobně se ocitla pod kontrolou tohoto panovníka Núbie jižně od hranic u Asuánu – sféra egyptského vlivu sahala až ke 4. kataraktu. V chrámu v núbijském Solebu byl panovník uctíván jako bůh a podobně tomu bylo v případě jeho manželky Teje, uctívané jako bohyně v chrámu v Sedenze.

Během své vlády Amenhotep III. uctíval nejen thébského Amon-Rea, ale i slunečního boha Atona. Při tradiční oslavě třicetiletého výročí od nástupu na trůn se panovník nechal dokonce zpodobnit jako mladý chlapec – personifikace slunečního boha Atona. Přípravy na toto výročí byly systematické a dlouhé – jejich vedením byl pověřen slavný hodnostář jménem Amenhotep Hapu, který nechal posbírat dostupné doklady průběhu oslav tohoto výročí v minulosti. Přitom není vyloučeno, že jeden z významných zdrojů informací pocházel z abúsírského slunečního chrámu panovníka 5. dynastie Niuserrea.

Ukázka výzdoby jednoho z chrámů Amenhotepa IV. – Achnatona v Karnaku, postaveného z tzv. talatát bloků: panovník obětující bohu Atonovi (Luxorské muzeum, Luxor)

A jako by to nestačilo, jeho palác v Malkatě na západním břehu Théb nesl název Palác zářícího Atona. Kromě nepokryté podpory slunečního kultu na úkor Amon-Rea jmenoval Amenhotep III. svého nejstaršího syna, korunního prince Thutmose, nejvyšším knězem boha Ptaha v Memfidě. To vše naznačuje narůstající konflikt mezi královskou rodinou a klérem Amon-Rea v Thébách.

V luxorském chrámu nalézáme další doklad sílícího kultu slunečního boha. Tzv. Sluneční dvůr Amenhotepa III. byl obehnaný ze všech stran sloupy s hlavicemi ve tvaru papyru, byl koncipován jako velká otevřená symbolická aréna, místo kultu Amon-Rea jako slunečního boha.

Amenhotep III. a jeho „Velká královská manželka“ Teje měli nejstaršího syna Thutmose, Amenhotepa (později Amenhotepa IV. a ještě později Achnatona) a dcery Sitamon, Henuttaneb, Eset a Nebetah. Thutmose, přestože zemřel předčasně a nestal se nástupcem svého otce na egyptském trůnu, je i tak znám z oficiálních pramenů. V Memfidě, starobylém sídelním městě na severu země již od dob stavitelů pyramid, vykonával úřad kněze sem, tedy kněze majícího na starosti přípravu a organizaci pohřebních rituálů pro svého otce, a byl zároveň veleknězem boha Ptaha. Z písemných pramenů jsme informováni i o účasti korunního prince na pohřbu posvátného býka Apida, vtělení boha Ptaha, v podzemních galeriích sakkárského Serapea. Po náhlé smrti Thutmose se tak nečekaně uvolnil prostor pro jeho mladšího bratra Amenhotepa. Je dost dobře možné, že Amenhotep III. se právě proto uchýlil k tomu, že Amenhotepa jmenoval spoluvládcem, aby předešel možným dynastickým sporům po své smrti. Těm se staroegyptští vládci chtěli za každou cenu vyhnout, protože znamenaly ohrožení stability vládnoucí rodiny.

Tell el-Amarna – Achetaton; vše, co zbylo z tzv. Velkého Atonova chrámu, kde byly každý den v otevřených dvorech na stovky oltářů pokládány obětiny Atonovi

Achnaton po smrti svého otce vydržel v Thébách pouhé čtyři roky. Během nich nechal postavit celkem čtyři chrámy boha Atona. Ty byly vybudovány z malých kvádříků, kterým se říká v egyptologii talatáty. Přestože byly prakticky zcela rozebrány jako akt pomsty jeho následovníky a použity jako stavební materiál na jiné stavby, víme, kde stály – ne překvapivě uvnitř, ale opodál Amonova komplexu v Karnaku, východně od jeho ohradní zdi. Během této krátké doby Achnaton ještě stihl nechat vybudovat z vápence přes sto sfing spojujících Amonův chrám s chrámem bohyně Muty na jih od něj. Tyto sfingy měly mít hlavy – idealizované podobizny Achnatona a Nefertiti, jak o tom dodnes svědčí některé dochované detaily – královnina paruka a panovníkův vous. Později, za vlády Haremheba, byly tyto sfingy uzurpovány a jejich hlavy nahrazeny hlavami Amonova berana.

Ve čtvrtém roce se panovník stěhuje s celým dvorem do nově založeného sídelního města zvaného Achetaton („Atonův obzor“), dnešní Tell el-Amarna. Toto rozhodnutí je doprovázeno příkazem zavřít chrámy a zrušit kněžstva všech ostatních bohů po celé zemi, a to včetně karnackého chrámu, jehož kněžstvo představovalo stát ve státě. Jediným bohem se stává Aton a jedinými prostředníky mezi ním a obyvateli Egypta panovník se svou manželkou Neferneferuaton Nefertiti. Zároveň přestává být Aton znázorňován antropomorfně. Jeho jediným přípustným vyobrazením je sluneční kotouč s paprsky zakončenými lidskýma rukama.

Restoration stela, vypočítávající reformy na počátku Tutanchamonovy vlády (Egyptské muzeum, Káhira)

Tutanchamon

Tutanchamon velký kus této reality zažil již jako dítě. A přestože ho jeho otec zřejmě považoval za svého nástupce, Achnaton ke konci své vlády jako svého spoluvládce ustanovil dalšího ze svých synů Smenchkarea Džeserucheperu. Smenchkare byl zároveň královým zetěm, protože si vzal za manželku jeho nejstarší dceru Meritaton, „Milovanou Atonem“. Jako spoluvládce však Smenchkare nevystupoval dlouho a zřejmě zhruba po roce od nástupu na trůn zemřel. Nahradila ho Achnatonova manželka Nefertiti, která spoluvládla se svým mužem pod novým oficiálním jménem Neferneferuaton s přídomkem „Ta, která je prospěšná svému muži“. Sám Achnaton umírá někdy v sedmnáctém roce své vlády. O příčinách jeho smrti nevíme prakticky nic. Jen některé neoficiální prameny, zachycující ho nedůstojně v různých zoomorfních podobách, mohou naznačovat, že se nemusel těšit velké popularitě. Egypt byl na sklonku jeho vlády dlouhou řadu let bez kultu bohů po staletí zavedených a nelze ani podceňovat skutečnost, že kněží Amonova chrámu, což byla před svým zrušením Achnatonem de facto instituce s majetky, chrámy a působností po celé zemi, stejně jako kněží mnoha dalších zrušených kultů bohů a jejich chrámových organizací, zcela jistě nezaháleli a proti královské rodině pracovali dnem i nocí.

Po smrti Achnatona zůstala Nefertiti na trůnu jako jediná. Je záhadou, proč neuvolnila trůn pro Tutanchatona, kterému však muselo být něco mezi pěti a deseti lety. Již za její vlády však postupně docházelo k tomu, že se navracely staré pořádky, znovu se otevřely chrámy staroegyptských bohů a kněžstvo, především thébského boha Amona, začínalo hrát opět rozhodující roli ve vnitropolitických záležitostech země a královského domu. Po její smrti – nejdéle tři roky od počátku její samostatné vlády – konečně nastupuje na trůn král, chlapec Tutanchaton ve věku kolem devíti let. Ještě na počátku jeho vlády byla všudypřítomná podvojnost náboženství, kdy na jedné straně přetrvával kult boha Atona, ale zároveň se vracely tradiční kulty zavedených božstev. To dokazuje přinejmenším výzdoba Tutanchamonova trůnu, kde je zachycen se svou o několik let starší manželkou Anchesenamon. Paprsky zakončenými lidskýma rukama, tak jako to bylo zvykem v amarnské době, se jich dotýká sluneční kotouč.

Tutanchamon nastupuje na trůn jako král Horního a Dolního Egypta s těmito pěti kanonickými jmény charakterizujícími každého staroegyptského panovníka:

vlastní jméno – syn boha Rea: Tutanchaton –
„Žijící podoba Atona“ – později, po smrti jeho otce změněno na: Tutanchamon – „Žijící podoba Amona“;

trůnní jméno krále Horního a Dolního Egypta: Nebcheprure – „Bůh Re je pánem podob a vládce (bohyně) Maat“;

Horovo jméno: Ka-nechet Tut-mesut –
„Silný býk, Obraz znovuzrození“;

Nebty jméno (jméno Obou paní, rozumí se ochranných bohyň Horního a Dolního Egypta): Neferhepu-segerehtauej – „Ten, jenž zdokonaluje zákony, které uspokojují Obě země“;

Zlaté jméno: Veces-chau Sehetep-neceru –
„Ten, který pozvedl koruny, ten, který uspokojuje bohy“.

Hned na počátku Tutanchamonovy vlády roste vliv a moc Amonových kněží v Thébách, proti kterým byl Tutanchamon prakticky bezbranný. Tutanchamon přemísťuje svou rezidenci do starobylé Memfidy, správního centra země. Zde se zřejmě usídlil i se svým dvorem. To, že se Memfida stala hlavním sídelním městem, dokazují hrobky mocných dvořanů této doby včetně generála a pozdějšího panovníka Haremheba. V Sakkáře byla v roce 1997 objevena i hrobka Tutanchamonovy chůvy Máji. Před tímto objevem se jednalo o naprosto neznámou osobu a je dobře myslitelné, že další archeologické výzkumy přinesou na světlo světa hrobky doposud neznámých nebo jen málo známých historických osobností Tutanchamonovy doby.

Návrat starých časů se začal projevovat po celé zemi, od Delty až po Dolní Núbii. Můžeme to pozorovat prostřednictvím Tutanchamonových soch věnovaných jednotlivým božstvům, především v náboženském centru země, tedy v chrámovém komplexu v Karnaku a Luxoru. O tom, co se dělo, vypráví specifickým stylem i tzv. Restoration stela umístěná v Egyptském muzeu na káhirském náměstí Tahrír. Její text zcela jednoznačně vypovídá o hlubokých proměnách a návratu země ke starým pořádkům.

Socha Amona a jeho božské manželky v luxorském chrámu. Amon je vyobrazen s Tutanchamonovou tváří

Zcela na začátku Tutanchamon vyjmenovává všechna hlavní božstva země: Amon-Rea, pána trůnů Obou zemí, pána nebe a krále všech bohů; Mutu, paní Ašeru, paní všech bohů; Atuma, pána Obou zemí a Heliopole; Re-Harachteje; Ptaha; Thovta a Hora. Text dále pokračuje upozorněním na vše, co bylo třeba napravit a co bylo způsobeno vládou panovníka Achnatona: rozpadlé památky, bezpráví, lež, rozpadající se chrámy bohů od Elefantíny po laguny Delty, rozpadlé a zarostlé svatyně, nefunkční armáda, modlitby, které nejsou vyslyšeny ani bohy, ani bohyněmi. Tutanchamon na závěr vypočítává i sochy bohů, které pro ně nechal vyrobit z elektra, lapisu lazuli, tyrkysu a drahých kamenů – Amona a Ptaha, hlavní božstva Théb a Memfidy.

Konečně se Tutanchamon také chlubí tím, že pro chrámy obnovil jejich svatyně, ustanovil kněžstva pocházející z urozených rodin po celé zemi, vyčlenil otroky a otrokyně pro chrámové dílny, násobně navýšil dary pro chrámy ve zlatě a stříbře, lapisu lazuli, tyrkysu a drahých kamenech, královských látkách, jemném plátně, moringovém oleji, pryskyřici, tuku, kadidle a myrze, nechal vyrobit jejich posvátné bárky ze dřeva libanonských cedrů, chrámům přidělil otroky a zpěvačky a tanečnice, které (za jeho otce Achnatona) sloužily v paláci.

V egyptské Deltě Tutanchamon zřejmě nechal znovu otevřít chrámové komplexy v Čáru, Avaris, Bubastidě a Letopoli. V Heliopoli na území dnešní Káhiry nechal zbudovat kapli zasvěcenou thébskému Amonovi a Chonsuovi, aby tak obnovil pouto mezi thébským Amonem a heliopolským Reem, dvěma hlavními božstvy celé země. V oblasti Memfidy, své rezidenci, nechal vyzdobit části Ptahova chrámu a obnovil kult posvátného býka Apida, chovaného v posvátném okrsku poblíž Ptahova chrámu a pohřbívaného jako bůh ve slavném Serapeu v Sakkáře.

Tutanchamon vehementně usiloval o to, aby byl vnímán jako pokračovatel a dědic svého slavného dědečka Amenhotepa III. Proto v luxorském chrámu nechal dokončit jeho slavnou Sloupovou síň. Na scénách ze svátku opet nechal na slavnostních bárkách boha Amona vyobrazit sochy právě Amenhotepa III. Konečně na začátku sloupové chodby, rovněž vybudované jeho dědečkem, nechal Tutanchamon po pravé straně umístit alabastrové sousoší Amona a Muty, přičemž Amonova tvář nápadně připomíná jiné známé portréty faraona. Oproti nim, vlevo, pak můžeme vidět sedící sochu panovníka Tutanchamona. Tutanchamon však Velkou kolonádu rovněž nestihl dokončit. Pokračoval zde jeho nástupce na trůnu Aje. A Ajův následovník Haremheb nechal jejich kartuše stesat a místo nich zde můžeme vidět právě jeho jméno.

V karnackém chrámu soustředil Tutanchamon své aktivity do nejvíce frekventovaných oblastí areálu. Nechal se zobrazit ve výzdobě Třetího pylonu (jeho severní věži), který v době jeho vlády představoval hlavní vstup do celého komplexu, za postavou Amenhotepa III. Před Třetím pylonem nechal vztyčit minimálně dvě stély, z nichž jedna byla již zmiňovaná Restoration stela. V Ach-menu (slavné síni Thutmose III. ve východní části chrámového komplexu) Tutanchamon nechal umístit dvě monumentální sochy boha Amona a jeho božské manželky Amunety.

Tutanchamon také navázal na stavbu Desátého pylonu, kterou zřejmě započal rovněž Amenhotep III. Zde je třeba zmínit, že se nemohl vyhnout tomu, aby nechal postupně rozebrat všechny čtyři chrámy postavené jeho otcem v karnackém areálu na počátku jeho vlády. Právě tyto bloky nalezly své využití při stavbě Desátého pylonu. Konečně sfingy původně nesoucí podobu Achnatona a Nefertiti, spojující Desátý pylon a chrámový okrsek bohyně Mut, byly Tutanchamonem upraveny do podoby sfing s beraními hlavami, před kterými (přesněji řečeno pod jejich bradami) stály malé postavy Tutanchamona. Vedle toho během Tutanchamonovy vlády byla vyrobena řada Amonových soch, často nesoucích podobu krále. Jednalo se bezpochyby o náboženské vyjádření politické orientace panovníka na Amonův kult. Neméně podstatné je to, že šlo o symbolické vyjádření panovníkova jména „Žijící podoba Amona“.

Chattušaš – centrum chetitské říše, jednoho z největších soupeřů egyptské 18. dynastie

Tutanchamon byl aktivní i na jiných místech jižního Egypta, kde nechával v chrámech mimo jiné obnovovat podoby boha Amona. V dolní Núbii nechal postavit chrámy ve Farasu a v Kawě. Na základě nepřímých údajů lze usuzovat, že tyto stavební práce měli na starosti královští vysocí hodnostáři – generál Haremheb a Meryre. Jedna z Haremhebových soch ho zachycuje v sedící pozici jako písaře. Doprovodný text říká, že Haremheb znovuoživil chrám Amona v Karnaku. Meryre vykonával vysoké úřady již za vlády Tutanchamonova otce a Tutanchamon ho povýšil do úřadu správce Pokladnice. Meryrea vystřídal v osmém roce Tutanchamonovy vlády Maja, další hodnostář, který pracoval již pro jeho otce v Achetatonu. V souvislosti s oběma hodnostáři soudobé texty na královských stélách zmiňují, že jedním z hlavních úkolů správce Pokladnice bylo vybírat daně a přesměrovávat je k jednotlivým chrámovým komplexům, které byly za vlády Achnatona naprosto zdevastovány a vyplundrovány ve prospěch Atona. Poměrně samostatné vystupování Haremheba, projevující se ve výčtu jeho úspěchů a počinů, často bez odkazu na jeho panovníka, naznačuje, že nešlo o nic výjimečného. Vysocí hodnostáři včetně Haremheba se nezřídka nechávali znázorňovat při vykonávání úkonů v minulosti vyhrazených panovníkovi. Byl to již zmíněný Haremheb, dále pak královský důvěrník Aje a samozřejmě správce Pokladnice Meryre.

Haremheb byl generálem již za vlády Achnatona a za vlády Tutanchamona se stal velitelem armády jako takové. Tato politická síla mu umožnila stát se po panovníkovi prakticky nejvýše postaveným a nejvlivnějším hodnostářem.

Achmím – vše, co se dochovalo do dnešních dní – stojící socha Ramesse II., jeho dcery Meritamon a zbytky chrámu z Nové říše

Tutanchamonovi následníci

Poté, co panovník Tutanchamon, snad až ne tak zcela nečekaně, zemřel, ocitla se vdova Anchesenamon ve svízelné situaci, obklopena dvořany, kteří nenáviděli jejího otce i roky po jeho smrti. Kněží boha Amona byli opět na politické scéně a míra jejich nenávisti nijak neklesala. Konečně neuplynulo ještě tolik času od chvíle, kdy byly jejich chrámy zavřeny a majetek připsán ve prospěch kultu boha Atona. O vztazích s Ajem a Haremhebem se můžeme jen dohadovat, ale byli to bezpochyby tito dva muži, kteří sahali po trůnu a zcela pochopitelně se domnívali, že na něj mají plné a nezpochybnitelné právo. Původní rodina Amenhotepa III. byla totiž v troskách a Anchesenamon zůstala jedinou přeživší. Je tak vlastně i pochopitelné, že se odhodlala k nevídanému činu. Napsala dopis chetitskému králi, odvěkému nepříteli Egypťanů, Šupiluliumašovi I. V tomto dopise mu nabídla stěží uvěřitelnou věc – totiž že je ochotná pojmout za manžela jednoho z jeho synů:

Můj manžel (Tutanchamon) zemřel.
Ty máš dospělé syny. Pošli mi jednoho z nich.
Provdám se za něho a udělám z něj krále.

Král Šupiluliumaš I. po určitém váhání skutečně vybral jednoho ze svých synů, Zananzu, který se s doprovodem vypravil na cestu do Egypta. Tam ovšem nikdy nedorazil. Jeho průvod byl ještě po cestě přepaden a Zananza zabit. Tak zmizela poslední šance Anchesenamon na udržení u moci. Na trůn nastupuje Aje. Můžeme se jen dohadovat, proč se panovníkem nestal Haremheb, zvláště když si ho Tutanchamon vybral jako svého nástupce v době, kdy ještě neměl děti. Vše by se samozřejmě změnilo, jakmile by se panovníkovi podařilo zplodit mužského dědice trůnu. Tutanchamon se však mužského, ostatně ani ženského potomka nedočkal.

V době faraonovy smrti se Haremheb zřejmě nacházel mimo zemi na válečném tažení na Předním východě, a situaci tak politicky ovládl protřelý a zkušený Aje.

Za zmínku jistě stojí, že jak Nachtmín, tak Maja věnovali jako součást pohřební výbavy panovníka Tutanchamona několik figurek vešebtů (sošek služebníků, kteří měli za zesnulého majitele vykonávat práci na onom světě), což dokazuje jejich velice osobní vztah k tomu panovníkovi. Mezi další vysoké hodnostáře patřili vezíři severní a jižní části země, Vesermontu a Pentu, kteří jsou zřejmě zachyceni jako součást pohřebního průvodu hodnostářů v Tutanchamonově hrobce. Amenhotep Huji byl za Tutanchamonovy vlády tzv. místodržícím Núbie, jinými slovy hodnostářem, který zastupoval panovníka při vládě nad oblastí Dolní Núbie. Ta byla významným zdrojem mnoha látek a surovin, především pak zlata. Jednalo se podobně jako v předchozích případech o jeden z nejvyšších úřadů v zemi.

Aje

Aje byl vždy považován za šedou eminenci u královského dvora, a to nejpozději od doby vlády panovníka Achnatona. Jeho původ i rodina jsou přes veškeré úsilí a postup bádání stále plné nezodpovězených otázek. Dříve se na základě fyzických rysů Juji předpokládalo, že nebyl čistě egyptského původu. Jujovu hrobku, kde byl pohřben společně se svou manželkou Cujou a kde se dochovala jejich mumifikovaná těla stejně jako velké části pohřební výbavy, objevil americký multimilionář sponzorující výzkumy v Údolí králů, Theodore Davis. Dnes se má za to, a není vcelku důvod o tom pochybovat, že Juja pocházel z Achmímu ve středním Egyptě, kde vysoké funkce zastával již jeho otec Jej. Juja měl dceru Teje a syna Aanena, který byl veleknězem boha Rea v Thébách. Právě Aanenova sestra Teje se stala „Velkou královskou manželkou“ panovníka Amenhotepa III., kterou si vzal za ženu ve druhém roce své vlády. Teje byla matkou Achnatona a babičkou Tutanchamona. Předpokládá se, že Tejiným bratrem byl i samotný Aje.