POLE EDITORU

Safi Bahcall

Šílené nápady

Z anglického originálu Loonshots

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, 175 Fifth Avenue, New York,

NY 10010, USA

Copyright © Safi Bahcall, 2019

Překlad © Jana Slámová, 2022

Redakce: Eva Děrglová

České vydání © LearnOcto GRP s.r.o. Kaprova 42/14, 110 00 Praha 1

Tisk FINIDR, s.r.o., Lípová 1965, 737 01 Český Těšín

První vydání

Praha 2022

ISBN 978-80-908299-8-5

Mému otci,

Johnu Bahcallovi,

který mně a spoustě dalších lidí ukázal,

jak se držet pravdy a nevzdávat se

Moonshot: (1) Vypuštění rakety na Měsíc; (2) ambiciózní a nákladný cíl, od něhož se všeobecně očekává, že bude mít dalekosáhlý dopad.

Loonshot: Opomíjený, všeobecně zavrhovaný projekt, jehož prosazovatel bývá odepisován jako pomatenec.

Prolog

Zhruba před deseti lety mě vzal jeden přítel na divadelní představení s názvem Kompletní dílo Williama Shakespeara (zkrácená verze), kde tři herci obsáhli za 97 minut celkem 37 Shakespearových her (včetně Hamleta, jehož vtěsnali do 43 sekund). Přeskočili nudu a šeď. Nedlouho poté mě pozvali jako řečníka na jakousi obchodní akci. Téma jsem si mohl vybrat sám, ale nesmělo souviset s mou prací. Ve své přednášce 3 000 let fyziky za 45 minut jsem rozebral osm nejvýznamnějších idejí v historii tohoto oboru. Přeskočil jsem nudu a šeď.

Tahle show největších hitů běžela s přestávkami až do roku 2011, kdy se cesta mého osobního koníčku zkřížila s pracovním úkolem. Byl jsem požádán, abych se připojil ke skupině odborníků, která pro prezidenta vypracovává doporučení ohledně budoucnosti amerického národního výzkumu. První den nás předseda skupiny seznámil s náplní mise: Co má prezident podniknout, aby národní výzkum v následujících padesáti letech nadále přispíval ke zvýšení blahobytu a bezpečnosti v naší zemi? V podstatě jsme měli vytvořit něco jako zprávu Vannevara Bushe nové generace.

O Vannevaru Bushovi ani o jeho zprávě jsem bohužel nikdy neslyšel. Záhy jsem se ale dozvěděl, že právě on během druhé světové války vypracoval nový systém, jak až neskutečně rychle rozvíjet zcela zásadní průlomy ve vědě. Díky němu dokázali Spojenci vyhrát válku a Spojené státy se od té doby pohybují v čele světové vědy a technologií. Bushovi šlo o to, aby byly Spojené státy strůjcem překvapivých inovací, a nikoli obětí.

To, co Bush udělal a proč to udělal, přímo souvisí s jedním z osmi nejvýznamnějších konceptů fyziky: s fázovými přechody.

V této knize vám ukážu, jak lze celou vědu okolo fázových přechodů úspěšně aplikovat na svět kolem nás, konkrétně na záhady skupinového chování. Ukážu vám, proč dobré týmy dokážou zadupat do země skvělé myšlenky, proč se v kritické chvíli moudrost davu mění na despocii a proč můžete odpovědi na tyto otázky nalézt ve sklence vody. Stručně vám ten princip popíšu (nudu a šeď přeskočím). A pak pochopíte, jak mohou drobné změny ve struktuře (spíše než v kultuře) transformovat chování skupin, stejně jako nepatrná teplotní změna způsobí přeměnu pevného ledu na kapalnou vodu. Získáte tak nástroje, díky nimž se stanete strůjcem překvapujících inovací, a nikoli jejich obětí. Zároveň se dozvíte, jak slepice zachránily miliony životů, co mají společného James Bond a lék Lipitor a kam na své nápady chodil Isaac Newton nebo Steve Jobs.

Vždycky oceňuji, když autor dokáže své názory vysvětlit jednoduše a srozumitelně. Zde tedy v kostce uvádím své myšlenky:

1. Nejvýznamnější průlomy pocházejí z takzvaných loonshotů, což jsou geniální, ovšem nedoceněné a všeobecně zavrhované nápady. Prosazovatelé těchto šílených myšlenek bývají často odepisováni jako blázni.

2. Následná přeměna těchto průlomů do technologií, které vyhrají války, do produktů, jež budou zachraňovat životy, nebo do strategií, které změní celá průmyslová odvětví, vyžaduje spolupráci obrovských skupin lidí.

3. Aplikací vědeckých principů fázových přechodů na chování týmů, společností nebo jakékoli skupiny s nějakým posláním lze vyvodit praktická pravidla pro stále rychlejší a lepší rozvíjení šílených nápadů.

Chování velkých skupin je v současné vědě stále intenzivněji diskutovaným tématem. Již zhruba deset let používají výzkumní pracovníci různé nástroje a techniky fázových přechodů k tomu, aby porozuměli takovým otázkám jako: proč se ptáci houfují, ryby plavou, mozky pracují, lidé volí, zločinci se chovají, tak jak se chovají, ideje se šíří, nemoci vypukávají a ekosystémy kolabují. Říkáme-li, že vědu dvacátého století charakterizovalo hledání základních zákonů, jako je kvantová mechanika a gravitace, pak jednadvacátému století bude vévodit tento nový druh vědy.

Což nic nemění na zavedeném faktu, že se fyzika jen zřídkakdy plete do studia lidského chování, natožpak aby ho řešila nějak do hloubky, takže nějaké to vysvětlení je nasnadě. Já jsem se do oboru narodil. Oba mí rodiče byli vědci a rodinný podnik přilákal i mě. Po několika letech, jak už to u mnoha následovníků vlastních rodičů bývá, jsem se rozhodl, že chci nahlédnout i do jiných oblastí lidské činnosti. Ke zděšení otce i matky jsem si vybral obchod. Na mou ztracenou akademickou kariéru zareagovali klasickými pěti fázemi smutku. Začali popíráním (kdy všem v rodině vysvětlovali, že je to jen takové moje období), svižně přeskočili z hněvu ke smlouvání a následné depresi, načež se uchýlil k rezignovanému přijetí. Pak mi ale začala věda docela chybět, takže jsem nakonec spojil síly s několika biology a chemiky a založili jsme biotechnologickou společnost, která vyvíjela léky proti rakovině.

O zvláštní chování velkých skupin lidí jsem se začal zajímat krátce na to, v souvislosti s návštěvou nemocnice.

Úvod

Jednoho zimního rána v roce 2003 jsem přijel do fakultní nemocnice Beth Israel Deaconess Medical Center v Bostonu, abych se sešel s pacientem jménem Alex. Alexovi bylo třiatřicet let a měl pevnou sportovní postavu. Diagnostikovali mu agresivní formu rakoviny, takzvaný Kaposiho sarkom. Ani šest sérií chemoterapie nemoc nezastavilo a jeho prognóza byla mizerná. Na tuto chvíli se tým vědců včetně mě připravoval dva roky. Alex se měl stát prvním pacientem, který dostane náš nový lék proti rakovině.

Když jsem vstoupil do pokoje, Alex ležel na posteli, se zavedenou kapačkou a tiše mluvil se sestřičkou. Žlutavá tekutina, náš lék, mu pomalu vstupovala do krevního oběhu. Lékař právě odešel. Po chvíli sestra dopsala poznámky, zavřela složku, zamávala a odešla. Alex se na mě obrátil s mírným úsměvem a tázavým pohledem. Horečné dění, jež provázelo snahu dobrat se dnešního dne (shánění licence, financování, laboratorní studie, bezpečnostní testy, kontroly výroby, žádosti k Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv [FDA], návrhy protokolů a roky výzkumu), jako by vyšumělo. A Alexovy oči se ptaly na jedinou věc, na níž skutečně záleželo: zachrání mu ta žlutavá tekutina život?

Lékaři vídají tento pohled pořád. Já do té doby ne.

Vzal jsem si židli. Skoro dvě hodiny, zatímco lék kapal Alexovi do paže, jsme si povídali. O restauracích, o sportu, o nejlepších cyklotrasách v Bostonu. Ke konci se mě Alex po krátké odmlce zeptal, co bude dál, jestli náš lék nezabere. Těžko jsem hledal slova, abych mu odpověděl. Ale oba jsme to věděli. Navzdory tomu, že národní laboratoře a velké výzkumné společnosti každoročně utratí za výzkum desítky miliard dolarů, léčba sarkomu nedoznala změn už desítky let. Náš lék byl Alexovou poslední nadějí.

Za dva roky jsem si opět stavěl židli k posteli, tentokrát v jiné nemocnici. U mého otce se rozvinul agresivní typ leukémie. Jeden starší lékař mi sdělil, že bohužel může nabídnout jedině tutéž chemoterapii, kterou před čtyřiceti lety předepisoval jako stážista. Druhý, třetí a čtvrtý názor a desítky zoufalých telefonátů mi to potvrdily. Žádné nové léky neexistují. Dokonce ani žádná slibná klinická hodnocení.

Za to, že je vývoj protirakovinných léků tak komplikovaný, mohou jisté technické důvody. Ve chvíli, kdy se rakovinná buňka začíná množit, už se v ní porouchalo tolik věcí, že žádná snadná náprava není možná. Slibné laboratorní modely jsou zas nechvalně proslulé tím, že neumí předvídat výsledky u skutečných pacientů, což se projevuje vysokou mírou jejich selhání. Klinická hodnocení trvají roky a mohou stát stovky milionů dolarů. To všechno v tom hraje roli. Ale je toho víc.

Millerova piraňa

„Dívali se na mě, jako bych byl blázen,“ svěřil se mi Richard Miller. Tehdy bylo tomuto přívětivému onkologovi něco přes šedesát, když mi vyprávěl, jak výzkumné týmy ve velkých farmaceutických společnostech reagovaly na jeho návrh léčit pacienty s rakovinou novým lékem, na němž tehdy pracoval. Šlo o chemickou látku, která byla původně určena k použití pouze na laboratorní pokusy. Bylo to v podstatě činidlo, něco jako bělidlo.

Léky většinou fungují tak, že se v buňkách, které onemocnění spouštějí, opatrně přimknou k hyperaktivním proteinům. Tyto proteiny se chovají jako armáda extrémně nadupaných robotů a způsobují, že se buňky zblázní. Můžou se třeba začít docela neřízeně množit jako u rakoviny. Nebo mohou napadat vlastní tkáně těla, jak je tomu u závažné artritidy. Když se léky připojí na hyperaktivní proteiny, sníží jejich aktivitu, tím buňky zklidní a obnoví v těle pořádek.

Millerův lék se ovšem nepřichytával opatrně. Byla to piraňa (chemici tomu říkají ireverzibilní inhibice).1 Co chytila, to už nepustila. S piraňami je ale problém, protože pokud se něco pokazí, nejdou z organismu vypláchnout. Jestliže se například přimknou k nesprávnému proteinu, mohou mít závažné, ba dokonce fatální toxické účinky. Piraně se pacientům nepodávají.

Miller byl generálním ředitelem biotechnologické společnosti, která bojovala o přežití. Její první projekt, jenž byl vyvinut asi deset let před Millerovým novým lékem, se neujal. Akcie firmy se propadly pod hodnotu jednoho dolaru a společnost obdržela z burzy Nasdaq upozornění, že bude brzy vyřazena z trhu pro seriózní společnosti a přesunuta do očistce pofiderních ztroskotanců.

Ptal jsem se Millera, proč na piraně trval i v tak prekérní situaci a navzdory tolika odmítnutím, ba dokonce posměchu. Řekl mi na to, že si všechny zamítavé argumenty dobře uvědomoval. Ale ona ta záležitost měla ještě svůj líc: lék byl tak silný, že ho bylo možné podávat ve velmi nízkých dávkách. Miller tehdy působil rovněž jako lékař na částečný úvazek na Stanfordově univerzitě, a jak mi vysvětlil, své pacienty dobře znal. Mnohým zbývaly pouhé měsíce života, takže sice chápali rizika nového přípravku, ale současně zoufale prahli po jakékoli šanci. V tomto kontextu potenciál ospravedlňoval riziko.

„Víte, moc se mi líbí jeden výrok Francise Cricka,“ pokračoval. Crick získal Nobelovu cenu za objev dvojité šroubovice DNA, který učinil spolu s Jamesem Watsonem. „Když se Cricka zeptali, co musí člověk udělat, aby získal Nobelovu cenu, odpověděl: ‚Je to velmi prosté. Mé tajemství spočívá v tom, že jsem věděl, co mám ignorovat.‘“

Miller se o rané laboratorní výsledky své piraně podělil s hrstkou lékařů, kteří souhlasili s tím, že provedou klinické hodnocení u pacientů s pokročilou leukémií. Jenže ani to Millerovy investory nepřesvědčilo. (Miller: „Kdybyste se jich dnes zeptal [jak lék funguje], pořád to nebudou vědět.“) Prohrál tak bitvu s představenstvem a rezignoval na post generálního ředitele.

Klinické hodnocení však pokračovalo. Nedlouho po Millerově odchodu se dostavily první výsledky. A vypadaly povzbudivě. Společnost posunula studii do další fáze. Tehdy bylo do studie zařazeno téměř čtyři sta pacientů, z nichž polovina dostávala standardní léčbu a polovina nový přípravek. Lékaři, kteří na průběh studie dohlíželi, v lednu 2014 doporučili, aby bylo klinické hodnocení ukončeno. Jeho výsledky byly totiž natolik úžasné (s téměř desetkrát vyšší mírou odpovědi u pacientů, kteří dostávali Millerův lék s názvem ibrutinib, než jakou vykazovali pacienti se standardní léčbou), že lékaři považovali za neetické odpírat přístup k léku pacientům v kontrolní skupině. Úřad FDA lék krátce na to schválil. Za pár měsíců jeden z těch skeptických farmaceutických gigantů, kteří se Millerově myšlence zpočátku vysmívali, jeho firmu koupil .

Zaplatil za ni 21 miliard dolarů.

Vědec a piraňa

Millerova piraňa byla klasickým loonshotem – geniálním, leč zavrhovaným šíleným nápadem. Zrod nejvýznamnějších průlomů sotva kdy provázejí slavnostní famfáry či promenáda po červeném koberci a ani příslušné instituce nepřekypují ochotou poskytnout jim do vínku náruč plnou nástrojů a peněz. Takové šílené nápady to naopak mají dost těžké. Procházejí dlouhými temnými tunely skepse a nejistoty, oponenti je ignorují nebo se je snaží rozmetat a jejich prosazovatelé bývají zavrhováni jako šílenci (nebo prostě jen zavrhováni, jako Miller).

***

Léky, které posléze zachraňují životy, stejně jako technologie, jež transformují celá průmyslová odvětví, se často zrodí v hlavě osamělých vynálezců, kteří se musí za své šílené nápady bít. Na přeměnu svých idejí do fungujících produktů už ale sami nestačí, na tom musí spolupracovat obrovské skupiny lidí. Jestliže však týmy, které disponují prostředky k rozvoji takových myšlenek, tyto potenciální průlomy zamítnou (jako každá velká výzkumná organizace odmítala Millerovu piraňu), zůstane šance na úspěch pohřbena uvnitř laboratoří nebo uvízne pod sutinami zkrachovalých společností.

Miller svou ideu zachránil o vlásek. Většina podobných brilantních nápadů svou šanci nikdy nedostane.

Chování velkých skupin pohání něco, čemu dosud nerozumíme, a to navzdory publikovaným horám materiálů, jež čtenáře ubíjejí nudou. Exkluzivní časopisy rok co rok oslavují vítěznou kulturu inovativních týmů. Na obálce se usmívají zaměstnanci, kteří zvedají do výše nablýskané nové produkty, jako když běžci třímají olympijskou pochodeň. Lídři odhalují svá tajemství. A až příliš často pak takové společnosti pohoří a zkrachují. Lidé tam jsou stále stejní, kultura je tatáž, a přesto jakoby přes noc dojde ke změně. Proč?

Články a knížky na téma kultury mi vždycky připadaly rozbředlé. Slyším „kultura“, vidím jogurt. Jedna populární kniha, pro tento žánr typická, například hodnotí několik nejlepších společností na základě jejich burzovních výsledků, z nichž vyvozuje rozvláčná poučení o utváření vítězné kultury. Shodou okolností pojednává i o Amgenu, což je biotechnologická společnost, kterou dobře znám. Uvádí o ní: „Svou nadřazenou pozici zaujímá díky tomu, že se dokáže vypořádat s celou škálou potenciálních rizik.“

Pravda o společnosti Amgen je taková, že se po pár letech v byznysu ocitla na hranici bankrotu, protože všechny její počáteční projekty (včetně kuřecího růstového hormonu a prasečích vakcín) selhaly. Zbýval jí poslední nadějný projekt, což byl přípravek ke stimulaci růstu červených krvinek, ale i u něj už docházel čas. A navíc se za týmž cílem hnalo hned několik firem. Amgen nakonec protnul cílovou pásku těsně před konkurenty. Především díky profesorovi Eugenu Goldwasserovi z Chicagské univerzity, který na daném problému pracoval již dvacet let a v tomto závodě držel klíč k vítězství: 8mg lahvičku purifikovaného proteinu, pečlivě extrahovaného z 2 550 litrů lidské moči. Očištěná bílkovina obsahovala kód k výrobě léku. Goldwasser se rozhodl, že tuto lahvičku věnuje raději společnosti Amgen než jejímu hlavnímu konkurentovi, společnosti Biogen. Generální ředitel společnosti Biogen mu totiž kdysi odmítl zaplatit večeři.

Ukázalo se, že lék s názvem erythropoetin, či zkráceně EPO, je mnohem úspěšnější, než si kdo (včetně Amgenu) dokázal představit, a nakonec vynáší deset miliard dolarů ročně. Společnost Amgen díky němu vyhrála jackpot. Jakmile měla lék jistý, zažalovala všechny ostatní hráče v oboru (a nezapomněla ani na svého partnera, společnost Johnson & Johnson, která ji předtím v obtížné situaci zachránila), aby jim zabránila konkurovat. Dalších patnáct let pak svůj úspěch s objevem léku nedokázala zopakovat.2 Kniha analyzující kulturu si jejích chabých výzkumných výsledků (měřeno dle počtu udělených patentů) sice také povšimla, ale vyvodila z toho závěr, že schopnost inovace nejspíš není až tak důležitá.

Společnost Amgen možná neměla kvalitní výzkum, zato disponovala kvalitními právníky. Vyhrála každičký soudní spor a její konkurenti to vzdali. Mezi zasvěcenci se jí říkalo právnická firma s jedním lékem.

Z příběhu této společnosti vyplývá užitečné ponaučení: plaťte účty za večeře a najímejte si dobré právníky. Jinak bych ale řekl, že vyvozovat z něj ex post nějaké kulturní tipy na základě úžasných burzovních výsledků je stejný nesmysl, jako žádat výherce v loterii, aby popsal ponožky, které měl na sobě, když si kupoval vítězný tiket.

Můj odpor k ex post analýzám kultury pramení z toho, že jsem vystudovaný fyzik. Ve fyzice identifikujete vodítka, jež odhalují základní pravdy. Vypracováváte modely a sledujete, zda dokážou vysvětlit svět kolem vás. A to uděláme i v této knize. Zjistíme, proč může struktura znamenat víc než kultura.

***

Sice to pár měsíců trvalo, ale Alex se nakonec po léčbě v nemocnici Beth Israel uzdravil[1] a v době, kdy tohle píšu, je stále naživu.3 Můj otec to nezvládl. Nepomohlo mu vůbec nic – žádná léčba z těch, které se mi podařilo najít, žádný ze zoufalých telefonátů, nikdo z mých přátel a kolegů odborníků, nic z toho, co jsem udělal. Zemřel pár měsíců po stanovení diagnózy a já jsem se mnoho dalších let pral s pocitem, že kdybych se byl víc snažil, byl bych nakonec na jeho nemoc nějaký spásný prostředek našel. Že kdybych byl ještě zabral, přestal by mě trápit pocit, že jsem ho v tom nechal. Ve snu, který se mi stále opakoval, podávám zdravotní sestře u jeho lůžka lahvičku. Ona ji připojuje k nitrožilní kanyle. Nemoc mizí.

Tou dobou byly pohřbeny desítky slibných kandidátů na přípravky k léčbě otcova onemocnění. A zůstávají pohřbeny dodnes.

Jestli chceme tyto léky a další cenné produkty a technologie vzkřísit, musíme nejprve pochopit, proč i dobré týmy s těmi nejlepšími úmysly a excelentními lidmi jsou schopny zabít skvělé nápady.

Když se týmy změní

V 70. letech byla společnost Nokia průmyslovým konglomerátem, jenž si získal renomé především díky gumovým holínkám a toaletnímu papíru. Za dalších dvacet let přišla s první mobilní sítí, prvním autotelefonem, prvním analogovým telefonem do všech sítí a prvním nechutně úspěšným GSM telefonem. Po roce 2000 prodávala polovinu chytrých telefonů na planetě. Nakrátko zaujala pozici nejhodnotnější společnosti v Evropě. Podle časopisu BusinessWeek se stala synonymem úspěchu. Časopis Fortune odhalil její tajemství: jde prý o nejméně hierarchickou korporaci na světě. Její generální ředitel vysvětloval, že klíčem k úspěchu je kultura: „Můžete si dopřát trochu legrace, můžete přemýšlet mimo zajeté koleje, můžete udělat chybu.“

V roce 2004 vymyslela skupinka nadšených techniků ze společnosti Nokia nový typ telefonu, který byl připravený na internet a měl velký barevný dotykový displej a fotoaparát s vysokým rozlišením. A k tomu se vytasili ještě s dalším bláznivým nápadem – vymysleli si online obchod s aplikacemi. Jenže tým vedení, tentýž všemi obdivovaný tým, o němž se ještě nedávno básnilo v tisku, oba projekty smetl ze stolu. Za tři roky už mohli technici jen přihlížet, jak se jejich geniální nápady zhmotňují v San Francisku. Steve Jobs odhalil iPhone. Za dalších pět let už Nokia nic neznamenala a v roce 2013 svou mobilní divizi prodala. Od chvíle, kdy se této divizi dařilo nejlépe, do jejího konce klesla hodnota společnosti Nokia zhruba o čtvrt bilionu dolarů.

S týmem nadšených inovativců byl konec.

V oblasti lékařského výzkumu byla dlouhá desetiletí nejváženějším subjektem společnost Merck. Od roku 1987 do roku 1993 pravidelně zaujímala první místo v každoročním průzkumu nejobdivovanějších společností časopisu Fortune. Tento sedmiletý rekord vyrovnala až společnost Apple v roce 2014 (a následně ho překonala). Firma Merck uvedla na trh první lék snižující hladinu cholesterolu. Vyvinula první lék na onchocerkózu (říční slepotu) a poté toto léčivo darovala úplně zdarma do mnoha zemí v Africe a Latinské Americe. Ovšem během dalších deseti let jí unikly téměř všechny důležité průlomy v oboru. Nejenže přehlédla léčivé přípravky vytvořené pomocí genetického inženýrství, které transformovaly celé odvětví (o tom více později), ale také léky na rakovinu, autoimunitní onemocnění a duševní poruchy, tedy tři největší úspěchy devadesátých let minulého století a počátku 21. století.

V každé oblasti lidské činnosti, jež vyžaduje kreativitu, se stáváme svědky situací, kdy v chování legendárních týmů nastane náhlá a záhadná změna. Ed Catmull se v úžasných pamětech z doby, kdy působil ve filmovém studiu Pixar, takto vyjádřil o společnosti Disney:

„V roce 1994 uvedlo studio do kin film Lví král, který celosvětově dosáhl obratu 952 milionů dolarů. Tím však současně začala jeho pomalá cesta k úpadku. Zpočátku bylo těžké zjistit, čím to je – došlo sice k jistým změnám ve vedení, ale přesto tam zůstala spousta lidí, kteří byli pořád stejně talentovaní a toužili odvádět skvělou práci.

Toto období sucha, jež se tehdy teprve rozbíhalo, vydrželo dalších šestnáct let: od roku 1994 do roku 2010 nefiguroval na prvním místě žebříčku nejvýdělečnějších snímků ani jeden animovaný film společnosti Disney. Cítil jsem naléhavé nutkání pochopit, jaké skryté faktory za tím vězí.“

Promluvme si o těch skrytých faktorech.

Celek je jiný

Vzorec náhlých změn v chování týmů a celých firem (týchž lidí, kteří se zničehonic chovají úplně jinak) považují za záhadu obchodní i společenské vědy. Podnikatelé například často tvrdí, že velké společnosti selhávají proto, že bývají konzervativní a chybí jim ochota riskovat. Nejzajímavější nápady produkují spíše menší firmy, poněvadž (jak si hrdě říkáme) jdeme do rizika se skutečnou vervou. Ale podaří-li se do startupu nalákat velkou korporaci, její sešněrovanost povolí, obr se do projektu intenzivně položí a podpoří i nějakou tu divokou ideu. Jedna a tatáž osoba může v jednom kontextu jednat jako konzervativec a zabiják projektů a v druhém jako podnikavec a vlajkonoš.

Ve světě obchodu může být změna chování záhadou, ovšem ve vědě známe podobný vzorec jako podstatu takzvaného fázového přechodu, zvláštního rozmaru hmoty. Představte si velkou vanu plnou vody. Uhoďte do hladiny kladivem – voda vystříkne a kladivo kapalinou proklouzne. Pak snižte teplotu, až voda zmrzne. Udeřte znovu a hladina se roztříští.

Jedna a tatáž molekula se v jednom kontextu chová jako kapalina a v druhém jako pevná látka.

Proč? Jak molekuly poznají, že mají náhle změnit chování? Nebo jinak (což lépe ilustruje záhadu, proč je velká korporace údajně neochotná riskovat): co se stane, necháme-li molekulu vody dopadnout na kostku ledu? Zmrzne. Co když tutéž molekulu upustíme do bazénu s vodou? Vyšplíchne spolu s dalšími molekulami. Jaké to má vysvětlení? S klíčem k odpovědi na tyto otázky přišel fyzik a laureát Nobelovy ceny Phil Anderson, jenž v eseji More is Different z roku 1972 konstatoval, že celek je jiný.

Ukážu vám, že totéž platí pro týmy a celé společnosti. Nelze analyzovat chování jednotlivce a vysvětlit tím chování skupiny. Schopnost kvalitně rozvíjet šílené nápady je určitou fází lidské organizace, stejně jako je kapalný stav látek fází hmoty. Schopnost úspěšně rozvíjet franšízy (například pokračování úspěšných filmů) je jiná fáze organizace, stejně jako je pevný stav jinou fází hmoty.

Až těmto fázím v kontextu organizace porozumíme, začneme chápat nejen to, proč se chování týmů zčistajasna mění, ale i to, jak tento přechod mezi fázemi řídit (stejně jako se teplotou řídí zamrzání vody).

Základní myšlenka je prostá. Vše, co potřebujete vědět, je v té vaně.

Když se systémy přepnou

Molekuly kapaliny se pohybují všemi směry. Představte si, že molekuly vody ve vaně jsou čety kadetů neřízeně pobíhajících po cvičišti. Jakmile klesne teplota pod bod mrazu, jako by seržant, který je driluje, zapískal, a kadeti se seřadí do formace. Přísný řád pevné hmoty odrazí kladivo. Chaotický zmatek kapaliny jej nechá projít.

Systémy se přepínají ve chvíli, kdy v mikroskopické přetahované začíná mít jedna strana navrch. Vazebné síly se snaží molekuly vody uzamknout v pevné formaci, zatímco entropie, tendence systémů k chaosu, pobízí tytéž molekuly k potulování. S klesající teplotou vazebné síly rostou, zatímco síly entropie slábnou.

Jakmile se tyto dvě síly protnou, systém přeskočí. Voda zmrzne. Všechny fázové přechody jsou výsledkem působení dvou protichůdných sil stejně jako v případě přetahované mezi entropií a vazebnými silami ve vodě. Když se lidé organizují do týmu, firmy nebo jakéhokoli druhu skupiny s nějakým společným úkolem, také je formují dvě protichůdné síly – dvě podoby motivace. Tyto dvě protichůdné motivace můžeme volně označit jako podíl a postavení.

Je-li například skupina malá, podíl každého jednotlivce na výsledku skupinového projektu bude velký. Pokud malá biotechnologická společnost vyvine fungující lék, každý tam bude hrdina a milionář. Jestliže se to nepodaří, budou si všichni hledat novou práci. Výhody postavení – nějaká funkce nebo nárůst platu díky povýšení – jsou zde v porovnání s těmito vysokými podíly bezvýznamné.

S tím, jak se týmy a firmy rozrůstají, se podíly na výsledku snižují, kdežto výhody postavení jsou stále zajímavější. Když se ty dvě síly protnou, systém se pevně uspořádá a přepne se. Motivační podněty začnou pobízet k chování, po kterém nikdo netouží. Tytéž skupiny, titíž lidé, začnou zamítat šílené nápady.

Špatnou zprávou je, že fázové přechody jsou nevyhnutelné. Všechny kapaliny zmrznou. Dobrou zprávou je, že pokud pochopíme síly, které na to mají vliv, můžeme přechod řídit. Voda mrzne při teplotě 0 °C. Když sněží, rozhazujeme po chodníku sůl, abychom snížili teplotu, při níž voda zmrzne. Raději necháme sníh roztát, než aby ztuhl na led. Radši si promočíme botu v kaluži, než abychom uklouzli a strávili týden v nemocnici.

Stejný princip využíváme ke zdokonalování materiálů. Přidáme-li k železu malé množství uhlíku, vznikne mnohem pevnější ocel. Jestliže k této oceli přimícháme nikl, vytvoříme nejpevnější slitinu, jakou známe: ocel, jež se používá v tryskových motorech4 a jaderných reaktorech.

Ukážeme si, jak podobný princip uplatnit k formování inovativnějších organizací. Identifikujeme drobné změny ve struktuře (a nikoli v kultuře), které dokážou ten ztuhlý, nepružný tým transformovat.

Lídři často tráví spoustu času kázáním o inovaci. Jenže jedna jediná zoufalá molekula nedokáže při poklesu teploty zabránit krystalizaci ledu kolem sebe. Lehké změny ve struktuře však mohou roztavit ocel.

***

Kniha je rozdělena do tří částí. První vypráví pět příběhů o pěti pozoruhodných lidech. Všechny příběhy ilustrují ústřední myšlenku, proč dva stavy – stav, kdy jsme dobří na loonshoty (například na originální filmy), a stav, kdy jsme dobří na franšízy (jejich pokračování) – představují dvě fáze chování velkých skupin, přičemž jde o fáze odlišné a oddělené. Žádná skupina nezvládá fungovat v obou stavech zároveň, poněvadž žádný systém nemůže být zároveň v obou fázích. Jedna výjimka by se ale přece jen našla. Když má výše zmíněná voda ve vaně přesně 0 °C, vyskytují se v ní kousky ledu i kapky kapaliny. Těsně pod touto teplotou by to celé zamrzlo a nad ní by to zkapalnělo. Ovšem přesně na hraně fázového přechodu mohou tyto dvě fáze koexistovat.

První dvě pravidla pro rozvíjení šílených nápadů, která popisuji v první části knihy, představují dva principy, jimiž se řídí život na hraně. Třetí pravidlo vysvětluje, jak se na té hraně udržet dlouhodobě. Těží spíš ze šachů než z fyziky. A dlužno říci, že i nejdéle panující šachový velmistr v historii připisuje část svého úspěchu tomu, že si osvojil právě toto pravidlo.

Druhá část objasňuje základní fakta. Ukážeme si, jak nám vědecké poznatky o fázovém přechodu pomáhají chápat šíření přírodních požárů, zlepšovat plynulost dopravy a odhalovat teroristy v online prostředí. A pomocí podobných tezí budeme zjišťovat, proč se stává, že týmy, společnosti nebo jakékoli skupiny lidí s určitým posláním přecházejí z jedné fáze do druhé, stejně jako voda ve vaně přeskakuje mezi fází kapalnou a pevnou.

Když si jednotlivé střípky poskládáte dohromady, odhalíte tajemství magického čísla 150 – rovnici, jež vystihuje, kdy týmy a společnosti změní své chování. Tato rovnice nás dovede k dalšímu pravidlu, které nám napoví, jak magické číslo zvýšit, čímž docílíme změny, jež posílí každou skupinu zaměřenou na geniální nápady. (Všechna čtyři pravidla včetně čtyř osobnějších rad pro každého, kdo si hýčká nějaký ten svůj šílený nápad, shrnuji na konci knihy.)

Závěrečná kapitola popisuje řekněme předchůdce všech šílených nápadů. Získané poznatky o chování skupin rozšíříme na chování celých národů a uvidíme, jak můžeme s jejich pomocí pochopit historii. Proč například relativně malá Británie ovládla mnohem rozsáhlejší a bohatší impéria, jako je Indie nebo Čína?

Možná vám to všechno zní tak trochu bláznivě. A právě o tom to je.

***

Začneme příběhem inženýra, který zabránil americké národní krizi.

Vraťme se do doby, kdy byla na spadnutí druhá světová válka.

1 Alexovo jméno bylo změněno. Více informací o jeho léčbě najdete v poznámkách.

PRVNÍ ČÁST. INŽENÝŘI ŠTĚSTĚNY

1. Jak šílené nápady vyhrály válku

Život na hraně

Kdyby v roce 1939 existovaly predikční trhy, jejich kurzy by fandily nacistickému Německu.

Spojenci totiž v nadcházejícím boji mezi světovými mocnostmi velmi zásadně zaostávali za Německem v tom, co Winston Churchill popisoval jako tajnou válku, tedy závod o to, kdo bude mít mocnější, silnější a účinnější technologie. Nové německé válečné ponorky (U-Boot) hrozily, že ovládnou Atlantik a zaškrtí zásobovací linky do Evropy. Letadla Luftwaffe připravená bombardovat Evropu, dokud se nepodrobí, byla o třídu lepší než jakékoli jiné letectvo. A díky objevu štěpení atomového jádra, kterého počátkem téhož roku dosáhli dva němečtí vědci, měl Hitler na dosah zbraň téměř bezmezné síly.

Churchill se vyjádřil v tom smyslu, že kdyby Spojenci technologický závod prohráli, veškerá jejich statečnost a lidské oběti by přišly vniveč.

Americké námořnictvo mělo v kapse klíč k tomu, aby řečený závod vyhrálo. A to už v době, kdy Vannevar Bush, děkan Elektrotechnické fakulty Massachusettského technologického institutu (MIT), opustil svou pozici, přestěhoval se do Washingtonu a prosadil si setkání s prezidentem (což bylo v létě roku 1940). Vlastně ho mělo už osmnáct let. Jen o tom nevědělo.

Aby se jim ten klíč podařilo najít a mohli závod vyhrát, vynalezl Bush nový systém. Takový, který zajistí, aby dobré nápady nezapadly.

Byl to tajný recept na vítězství v tajné válce.

Dorchester

Koncem září roku 1922 sestrojili dva nadšení radioamatéři na americké námořní letecké základně poblíž Washingtonu, D.C., krátkovlnný rádiový vysílač, který umístili na okraj základny s výhledem na řeku Potomac. Jeden z nadšenců, Leo Young, měl 31 let, pocházel z farmářského městečka v Ohiu a rádiové přístroje konstruoval už od střední školy. Jeho kolegovi Hoytu Taylorovi bylo 42 let, původně pracoval jako profesor fyziky a u námořnictva sloužil jako výzkumný pracovník v oblasti rádiové komunikace. Společně se rozhodli otestovat, jestli by krátkovlnné rádio nemohlo pomoci lodím na moři ke spolehlivější komunikaci.

Young zařídil, aby rádiový vysílač fungoval na frekvenci 60 MHz, což byla dvacetkrát vyšší frekvence, než pro jakou byl určen. Citlivost přijímače zvýšil podle návodu, který objevil v jednom technickém časopisu. Když zařízení vyladili, zapnuli vysílač a přijímač odvezli nákladním autem až na výběžek Hains Point, do parku přímo proti námořní letecké základně přes již zmíněnou řeku Potomac.

Postavili přijímač na kamenném nábřeží a namířili ho na vysílač za řekou. Přijímač vydával stálý tón svědčící o jasném signálu. Náhle se jeho hlasitost zdvojnásobila, načež se tón na pár sekund úplně ztratil. Když se vrátil, měl opět dvojnásobnou hlasitost, ale záhy se usadil na původní hladině.

Parník Dorchester proplouvá mezi rádiovým vysílačem a přijímačem na řece Potomac.

Zvedli hlavu a všimli si, že mezi přijímačem a vysílačem proplul parník Dorchester.

Oba technici pochopili, že zdvojnásobení síly bylo bezpochyby známkou takzvaného rušení neboli interference rádiového signálu: dva synchronizované paprsky se sečetly. Když trup Dorchesteru dosáhl ideální vzdálenosti od spojnice vysílače a přijímače, paprsek, který se odrazil od trupu (paprsek č. 1 vlevo na obrázku na předchozí stránce), letěl trasou přesně o polovinu rádiové vlnové délky delší než paprsek na spojnici (paprsek č. 2). V tomto bodě se oba paprsky přesně synchronizovaly, což vysvětluje, proč se hlasitost tónu z přijímače zdvojnásobila. Když parník proplouval spojnicí, signál zcela zablokoval. Jakmile jí proplul, viz obrázek vpravo, tón se obnovil. Když záď lodi dosáhla téže ideální vzdálenosti od spojnice, odražený a přímý paprsek se opět přesně synchronizovaly. Tím se vysvětluje druhé dvojnásobné zesílení tónu.

Young a Taylor tehdy testovali nástroj ke komunikaci, ale náhodou objevili nástroj k detekci.

Oba technici experiment několikrát úspěšně zopakovali a pár dní nato, 27. září, odeslali nadřízeným dopis, ve kterém detailně popsali novou možnost odhalování nepřátelských lodí. Linie amerických lodí s přijímači a vysílači na palubě by mohla okamžitě detekovat proplutí nepřátelského plavidla bez ohledu na mlhu, tmu nebo kouřovou clonu.

Šlo o úplně první známý návrh na využití radaru v boji.5 Jeden vojenský historik později napíše, že tato technologie změnila tvář válčení víc než jakýkoli jiný vynález od sestrojení letadla.

Námořnictvo jej ignorovalo.

Young a Taylor nesehnali pro svůj návrh podporu, a protože byla zamítnuta i jejich žádost o financování výzkumu, nechali svůj nápad ležet ladem. Ale ač pracovali na dalších rádiových projektech pro námořnictvo, nezapomněli na něj. Počátkem roku 1930 (po osmi letech) začal Young s dalším technikem Lawrencem Hylandem v laboratoři testovat novou myšlenku a tentokrát to byl systém pro navádění letadel na přistání. Vysílač na zemi poblíž přistávací dráhy měl vysílat vzhůru do nebes rádiový signál a pilot přibližujícího se letadla měl podle toho signálu směřovat svůj stroj k bezpečnému přistání. Přijímač, který hodlali k tomu účelu použít, chtěli testovat jednoho parného, dusného červnového odpoledne na poli dvě míle od vysílače orientovaného vzhůru. V jednu chvíli, kdy Hyland přijímač teprve seřizoval, se přístroj náhle hlasitě rozezněl. Pak ztichl. Za chvíli se rozezněl znovu. A opět ztichl. Vzorec přetrvával. Hyland zařízení zkontroloval, pak ještě jednou, ale problém nenašel. Když už se chystal rozbitý přijímač vzít zpět do laboratoře, všiml si něčeho zvláštního: hlasitost signálu zesílila vždy, když nad ním přeletělo letadlo.

Hyland se o svůj poznatek podělil s Youngem, který si vzápětí uvědomil souvislost s tím, co se dělo před lety na Potomacu. Paprsek namířený na oblohu se odrazil od letadla nahoře a přistál v Hylandově přijímači. Jak si technici vzápětí ověřili, odrazy rádiových vln dokázaly odhalit nejen lodě, ale také letadla, která se pohybují ve výšce až 2 500 metrů, i když se nacházejí ještě na míle daleko. Provedli podrobné testy a opět předložili návrh na něco, co do té doby v armádě nikdo nespatřil: systém včasného varování před nepřátelskými letadly.

Nic se nedělo. Žádost o financování ve výši 5 000 dolarů byla zamítnuta, protože doba, kdy by prý mohly být vidět výsledky, by se mohla klidně protáhnout na dva až tři roky. Další šéf vydal od stolu přezíravý posudek, že zmíněný nápad je divokým snem s prakticky nulovou šancí na skutečný úspěch, k čemuž dodal několik argumentů, proč je objev radaru prakticky k ničemu. Trvalo pět let, než armáda na tento projekt přidělila alespoň jednoho člověka na plný úvazek.

Jeden důstojník, který s námořnictvem sváděl převážně ztracenou bitvu o urychlení vývoje radaru, si později vybavil: „Opravdu mě to mrzelo. Když jen pomyslím, kolik životů, letadel a lodí by se bylo v počátečních fázích války v Tichomoří zachránilo, kdyby měla před rokem 1941 naše flotila za sebou už dva roky zkušeností s radarem.“

Ráno 7. prosince 1941 se radarový systém včasného varování ještě stále testoval v terénu na Havaji.

Při nečekaném útoku na Pearl Harbor vedeném 353 nepřátelskými letouny bylo zabito 2 403 lidí.

Jak ve válce nebojovat

Youngův a Taylorův objev spadal stejně jako Millerova piraňa z úvodu do kategorie klasických šílených nápadů. Idea, jež následně zvrátila průběh války, se musela prodrat deset let dlouhým tunelem opomíjení a skepse.

Do toho tunelu nakráčel Vannevar Bush, muž se vzácnou schopností vidět za hranice obvyklých pochybností. Tento vytáhlý, hubený, bezúhonný syn kazatele klel jako námořník a nosil obleky na míru. Když začala první světová válka, právě dokončil studium techniky. Přihlásil se jako dobrovolník na podmořskou výzkumnou základnu ve městě New London v Connecticutu. Prošel si tam podobnou zkušeností jako o osm let později Young a Taylor. Námořnictvo pohřbilo jeho nesmírně cenný nápad na magnetické zařízení k detekci ponorek skrytých pod vodou.

Bush napsal, že se na vlastní kůži poučil, jak ve válce nebojovat. Vývoj zbraní a protizbraní představoval životně důležitou soutěž, a že by zásobování novými myšlenkami nějak vázlo, to se rozhodně říct nedá. Slabým článkem byl totiž přenos čerstvých idejí do praxe.

Takový přenos vyžaduje důvěru a respekt na obou stranách. Jenže jak Bush psal ohledně základny New London a podobných center: „Důstojníci dávali okázale najevo, že vědci nebo technici zaměstnaní v těchto laboratořích patří k nižším kastám společnosti.“ Na začátku první světové války, té války, v níž byl poprvé použit jedovatý plyn, odmítl americký ministr války nabídku pomoci Americké chemické společnosti s odůvodněním, že prý se tou věcí již zabýval a zjistil, že na ministerstvu války už jednoho chemika mají.

Navzdory určitým neshodám se Bush po válce rozhodl, že své vazby na námořnictvo zachová. Musel si kvůli tomu osvojit novou dovednost – schopnost přijmout ostatní, kteří nejsou jako on. Tato dovednost se mu později nesmírně osvědčila. Bush sloužil v záloze námořnictva celkem osm let, i když už se mu profesně dařilo na poli akademickém, technickém i obchodním. Byl jmenován profesorem elektrotechniky na MIT, vynalezl jeden z prvních počítačů (analogový stroj) a pomohl založit společnost Raytheon, jež se postupně rozrostla v gigantický výrobní podnik.

V polovině třicátých let postoupil Bush na místo zástupce prezidenta MIT a stále pracoval jako konzultant pro námořnictvo. To, co v armádě viděl, ho děsilo. Navzdory narůstající hrozbě fašismu v Evropě a Asii snížila armáda v roce 1936 rozpočet na výzkum nových technologií na jednu dvacetinu nákladů na jedinou bitevní loď. Velitelství ve zprávě vysvětlovalo, že jediná síla, na níž záleží, je pěchota s puškami a bajonety. Bush je sice před prohlubující se technologickou propastí mezi Amerikou a Německem varoval, jenže od doby, kdy sloužil na základně New London, se skoro nic nezměnilo. Generálové o názory nějakých zatracených profesorů (jak říkali civilním vědcům) nejevili zájem.

V roce 1938 Hitler anektoval Rakousko a Sudety, Franco a jeho nacionalisté uchvátili většinu Španělska a Mussolini měl plně ve své moci Itálii, zatímco Japonsko provedlo invazi do Číny a obsadilo Peking. Bush s několika dalšími předními vědci (včetně Jamese Conanta, chemika a prezidenta Harvardovy univerzity) byl přesvědčen, že vypukne válka, na niž jsou Spojené státy nebezpečně nepřipraveny. Bush i Conant viděli, že generálové chtějí bojovat v nadcházející válce pomocí zbraní a taktiky předchozí války, a moc dobře si uvědomovali, že tatáž chyba by tentokrát – tváří v tvář mnohem větší německé hrozbě – mohla být fatální.

Bush věděl, že armáda začala vyšším tempem vyrábět větší množství stále týchž produktů: více letadel, více lodí i zbraní. Fungovala v tu chvíli jako nějaké velké filmové studio, které chrlí jeden díl oblíbeného seriálu za druhým, v jakési řekněme franšízové fázi.2 Aby však armáda vynalezla úplně nové technologie nezbytné k porážce Německa, potřebovala fungovat ve zcela jiné fázi, kterou jí nabízeli vědci a inženýři. Jak napsal Bush: „Ve fázi nabízející nezávislost a příležitost objevovat bizarní věci.“

Jinými slovy Bush intuitivně chápal, že fungovat dobře na úrovni franšíz a fungovat dobře na úrovni šílených nápadů jsou dvě různé fáze organizace. A že tatáž organizace nemůže být zároveň v obou fázích ze stejného důvodu, proč voda nemůže být za běžných podmínek v jednom a tomtéž okamžiku pevná i kapalná současně.

V roce 1938 běžné podmínky rozhodně nepanovaly. Generálové potřebovali nevídanou rychlostí vyrábět munici, rozmístit na čtyři kontinenty vojska a zásoby a nasměrovat do boje miliony vojáků. Zároveň armáda musela vyhrát Churchillovu tajnou válku – závod ve vytváření technologií, které do té doby neexistovaly.

Aby země přežila, potřebovala obojí.

Jedna molekula se nemůže přeměnit z pevného ledu na kapalnou vodu tím, že zakřičí na své sousedy, aby se trochu uvolnili. Proto se Bush nepokoušel změnit armádní kulturu. Situace si žádala jiný postup. A tak Bush vypracoval novou strukturu. Přistoupil na principy života na hraně fázového přechodu, kdy panují jedinečné podmínky, za nichž mohou koexistovat obě fáze.

V dubnu 1944 vyšel v časopisu Time oslavný profil, který Vannevara Bushe popisoval jako generála tajné armády vědců, na něhož se ve Washingtonu hledí s téměř posvátnou úctou. Výbor pro přidělování financí na důležité vládní projekty při americké Sněmovně reprezentantů vydal v říjnu 1945 prohlášení, že lze s jistotou říci, že nebýt Bushovy organizace, vítězství by ještě stále bylo v nedohlednu.

V roce 1938 však Bushovy bitvy teprve začínaly.

Konflikt se blíží

V polovině třicátých let Bush proslul díky svým schopnostem provázat vědu, průmysl a vládu. Nebylo proto žádným překvapením, když mu Carnegieho institut (centrum odborníků podporující vědecký výzkum se sídlem ve Washingtonu) v roce 1938 nabídl jednu ze svých vrcholných pozic. Na to zareagoval prezident MIT tím, že pohotově nabídl svou rezignaci a Bushovi přislíbil svůj post za to, že zůstane na škole.

Bush odmítl. Ačkoli ho prestižní kariéra a rodinná pouta v rámci Nové Anglie vázaly na Boston, chápal, že národní obrana bude řízena z Washingtonu. A nikdo jiný nevládl jeho schopnostmi propojovat světy. Měl jedinečné předpoklady (a byl si jich vědom) zmobilizovat všechny vědce v zemi do války.

„Všichni [mí] zemřelí předkové byli námořními kapitány a uměli šéfovat, aniž by o sobě sebeméně pochybovali,“ prohlásil Bush o pár let později. „Takže to možná částečně bylo tím. A částečně to souvisí s mým dědečkem, který byl kapitánem velrybářské lodi. Asi jsem dostal do vínku, že když už se do něčeho pustím, mám tendenci tomu velet.“

Bush odešel z MIT, přijal nabídku Carnegieho institutu a přestěhoval se do Washingtonu.

S pomocí členů dozorčí rady Carnegieho institutu, jeden z nichž byl strýcem prezidenta Franklina Roosevelta, sestavil plán. „Věděl jsem, že v tom proklatém městě člověk ničeho nedosáhne,“ vzpomínal, „pokud to nezorganizuje pod záštitou prezidenta.“

Nezdálo se však pravděpodobné, že by si zrovna Bush získal prezidentovu podporu. Prezident se jakožto právník obklopený sociálními plánovači o vědu či vědce prakticky nezajímal.6 Bush, svou povahou i výchovou konzervativec, byl zase skeptický jak ohledně Franklina D. Roosevelta, tak ohledně jeho asistentů ve věci Nového údělu. K sociálním inovátorům, jež považoval za bandu dlouhovlasých idealistů nebo rádoby pomahačů choval značnou nedůvěru.

Spoléhal na to, že mu prezidentův strýc domluví schůzku s Rooseveltovým nejbližším poradcem Harrym Hopkinsem. Hopkins, bývalý sociální pracovník a rádoby pomahač nejvyššího kalibru, byl velmi nepravděpodobným spojencem. O mnoho let později Bush napsal: „Fakt, že jsme se do toho spolu s Harrym pustili, patří k menším zázrakům.“7 Ale tehdy to opravdu rozjeli, Hopkins se odvážných idejí nebál.

Dvanáctého června 1940 v 16:30 se Bush a Hopkins setkali s Rooseveltem v Oválné pracovně. Přišli s oznámením, že v technologiích, které budou zcela zásadní pro vítězství v nadcházející válce, americká armáda a námořnictvo dalece zaostávají za Německem a že vojenský sektor sám o sobě není schopen dohnat ztrátu včas. Bush Rooseveltovi navrhl, aby v rámci federální vlády zřídil skupinu vědců a odborníků na nové technologie. Skupina by se zodpovídala přímo prezidentovi a vedl by ji Bush osobně.

Franklin D. Roosevelt si oba vyslechl, přečetl si Bushův návrh (čtyři krátké odstavce uprostřed jednoho listu papíru) a podepsal jej „OK, FDR“. Setkání trvalo celých deset minut.

Bushova nová organizace, kterou nakonec pojmenovali Office of Scientific Research and Development (Agentura pro vědecký výzkum a vývoj, OSRD), znamenala pro vědce, inženýry a vynálezce na univerzitách a v soukromých laboratořích prostor, který potřebovali, aby mohli zkoumat bizarní záležitosti. Měla se stát národním centrem šílených nápadů, které zasívá a chrání slibné, leč křehké ideje po celé zemi. Tato expertní skupina měla vyvíjet dosud neověřené technologie, jež vojenský sektor nebyl ochoten financovat, a vést ji měl zatracený profesor.

Armáda a její podporovatelé proti tomu dle očekávání protestovali. A Bushovi vyčítali, že jeho nová skupina posloužila jen jako manévr, díky němuž menší spolek vědců a inženýrů, fungujících mimo zavedený rámec, získal oprávnění a peníze na program vývoje nových zbraní.

Na což on odpovídal: „Přesně tak to bylo.“

Život při nule stupňů Celsia

Představte si, že přivedete vodu ve vaně k bodu mrznutí. O drobet níž a voda zmrzne, o kousíček výš a všechna voda zkapalní. Přesně na hraně však vedle sebe koexistují bloky ledu s kapalnými kapsami. Současná existence dvou fází, na hraně fázového přechodu, se nazývá fázová separace. Fáze se oddělí, ale zůstávají propojené.

Propojení mezi oběma fázemi má podobu vyváženého zacykleného přecházení tam a zpět: molekuly v ledových krystalcích se rozpouštějí do sousedících kapalných loužiček. Molekuly kapaliny proplouvající kolem krystalku ledu se přilepí k jeho povrchu a zmrznou. Toto cyklení, kdy ani jedna fáze nepředčí tu druhou, se označuje výrazem dynamická rovnováha.

Jak si ukážeme, fázová separace a dynamická rovnováha byly rozhodujícími složkami Bushova receptu. „Základ silné vojenské organizace spočívá v tom, že je ta organizace striktní. Jenže striktní organizace neposkytuje prostor pro inovace,“ psal Bush. „A pokud by došlo k jejímu rozvolnění ve válečné době, bylo by to nebezpečné.“ Ale přesto prý by měla mezi armádou a (určitou) organizací fungovat úzká spolupráce, jejíž struktura by se mohla podle potřeby uvolňovat. Jinými slovy je třeba obě fáze oddělit a zároveň zachovat jejich propojení.

Bushův pokus o uplatnění prvního z těchto dvou principů (o fázovou separaci) v podobě nové agentury pod jeho výhradním vedením nezačínal zrovna idylicky. Jeden důstojník ho například popíchl, že žádný zatracený civilista nemůže rozumět vojenskému problému. Bush si to nenechal líbit a řekl mu, že bohužel stále existují jistí důstojníci, kteří jsou tak tupí, že si neuvědomují, jak zásadní proměnou prošlo válečné umění všude kolem.

Život na hraně

Když zase jiný vysoce postavený důstojník viděl návrh Bushovy expertní skupiny na nový druh obojživelného vozidla, neváhal se mu vysmát: „Armáda ho nepotřebuje, a pokud ho dostane, nebude ho používat.“ (Bush ho ignoroval. Nákladní vůz, takzvaný DUKW, byl pak během druhé poloviny války hojně využívaný.) Podobně pochybovali Bushovi bývalí kolegové, univerzitní vědci, o možnosti vytvoření vazeb na vojenský sektor. Jakýkoli federální dohled považovali za rušivý. Bush dal tyto dvě skupiny dohromady. Použil svou důvěryhodnost akademika, aby vědce ujistil o jejich nezávislosti, ale zároveň jim vysvětlil, že jejich cílem nejsou jen chytré nápady. Měly to být především produkty, které budou fungovat. Když dělal pohovory s novými vědci do svého týmu, ptal se jich: „Máte v gumovém člunu přistát uprostřed noci na pobřeží drženém Němci. Vaším úkolem je zničit důležité nepřátelské bezdrátové zařízení, které chrání ozbrojená stráž, psi a reflektory. Můžete si s sebou vzít jakoukoli zbraň, jakou si dokážete představit. Popište mi tu zbraň.“

Vědci pochopili. Praktičnost byla otázkou života a smrti.

Bush postupoval rychle. Koncem roku 1940, šest měsíců po schůzce s prezidentem, měla agentura OSRD uzavřeno 126 smluv na výzkumnou činnost s 19 průmyslovými laboratořemi a 32 akademickými institucemi.

S jednou ze zakázek se Bush neobrátil na žádného akademického vědce ani průmyslovou laboratoř, nýbrž na bohatého investičního bankéře Alfreda Leeho Loomise, experta na šachy a kouzelnické triky, jenž nosil dokonale nažehlené bílé obleky a žil dvojí život. Ve dne pracoval na Wall Street. Po večerech a o víkendech se uchyloval do masivního kamenného hradu v pětašedesát kilometrů vzdálené obci Tuxedo Park ve státě New York. Tento hrad byl polotajnou soukromou výzkumnou laboratoří překypující vybavením sestrojeným nebo zakoupeným za účelem uspokojení zvídavosti jeho majitele. V polovině třicátých let se hostům, kteří Loomisův hrad navštívili, stávalo, že byli usazeni do pohodlného křesla, načež se před nimi zjevila asistentka s nůžkami, ustřihla jim pramen vlasů, tamponem namočeným v alkoholu jim potřela vzniklou plešku, připevnila na ni elektrody a konečně je pobídla, aby se uvolnili. Právě se stali subjektem výzkumu. (Loomis byl raným průkopníkem elektroencefalografie, EEG.)

Od Alberta Einsteina, Enrica Fermiho a dalších evropských vědců, kteří jeho laboratoř navštívili, se Loomis dozvídal o tom, jak se znepokojivě rozvíjí německá věda, jak své poznatky úspěšně aplikuje na válečné zbraně a jak hrozivý objev v oboru jaderné fyziky Němci učinili. Během první světové války Loomis (stejně jako Bush a Conant) spolupracoval s americkou armádou a stejně jako oni došel k závěru, že armáda ani námořnictvo nejsou schopny dohnat německý náskok vlastními silami. Takže když mu zavolali, aby se zapojil do Bushovy nové organizace, neváhal a všechny ostatní projekty odložil. Na návrh Bushe a jeho poradců začal Loomis na plný úvazek pracovat na nové technologii – na mikrovlnném radaru.

Na konci roku 1940 shromáždil desítky nejlepších inženýrů, techniků a fyziků z USA v anonymní budově na MIT.8 Jejich cílem bylo vyvinout radarový systém využívající krátkých vln (takzvaných mikrovln o délce deseti centimetrů) spíše než dlouhých vln (takzvaných rádiových vln v délce desítek nebo stovek metrů). Čím kratší je vlnová délka, tím větší je rozlišení. Rádiový systém vyvinutý v námořní laboratoři (a později nezávisle objevený v Británii) dokázal detekovat lodě a letadla. Mikrovlnný systém mohl detekovat periskop ponorky nebo sledovat blížící se raketu. Ale měl ještě jednu mnohem důležitější výhodu, a to velikost. Vlnová délka určuje velikost potřebné antény, což je důvod, proč se vám mikrovlnná trouba vejde do kuchyně, zatímco o rádiové věži to říct nelze. Mikrovlnný radarový systém (kdyby ho dokázali sestavit) by byl přenosný.9 Takové zařízení by mohla mít na palubě jakákoli loď, letadlo nebo i nákladní vůz.

V době, kdy Loomis na radaru začínal pracovat, tým v Británii měl na dosah dokončení národního radarového obranného systému. (Britský objev radaru^10 byl částečně zásluhou požadavků veřejnosti, aby ministerstvo letectva zkoumalo využití zbraní s paprskem smrti. Nejneodbytnější žádosti přicházely od všeobecně ignorovaného bývalého vládního úředníka, jenž neúnavně řečnil o možných budoucích leteckých útocích na Londýn. Jmenoval se Winston Churchill.) Koncem třicátých let už britské pobřeží lemoval řetězec radarových antén.

Poté, co na podzim 1939 napochodovala německá armáda do Polska a během roku 1940 se kvapem vypořádala se zbytkem Evropy, obrátil Hitler pozornost na sever. V červnu Churchill oznámil Parlamentu: „Bitva o Británii započne co nevidět. Hitler ví, že nás musí na tomto ostrově rozdrtit, nebo válku prohraje.“ A pokračoval: „Vykonejme tedy svou povinnost a chovejme se tak, že i kdyby britské impérium a jeho společenství národů trvalo tisíc let, lidé budou stále říkat: ‚Tohle byla jejich nejskvělejší chvíle!‘“3 (A tohle byl jeden z nejslavnějších proslovů dvacátého století.)

V červenci Hitler udeřil. Jeho generálové očekávali, že německé válečné letectvo (Luftwaffe), které mělo dvakrát více letadel než Britské královské letectvo (RAF), získá vzdušnou nadvládu do dvou až čtyř týdnů, jak se mu to dařilo v kontinentální Evropě. Vypracovali tedy plány na pozemní invazi do Británie, takzvanou operaci Lvoun (Seelöwe), jež měla následovat po vítězství ve vzduchu.

Jenže vítězství se nekonalo. Díky řetězci britských radarových antén dokázalo britské letectvo odhalit nepřátelská letadla, ještě než se vůbec přiblížila k pobřeží. Výzvědná služba pomáhala Britům zkoncentrovat omezené síly^11 proti každé vlně útoku. Patnáctého září, v den, který si dnes v Anglii připomínají jako Den bitvy o Británii, bylo sestřeleno 144 německých pilotů a členů posádky oproti 13 členům Královského letectva. Jeden německý pilot bombardéru, jehož jednotka přišla během jediné hodiny o třetinu strojů, napsal: „Kdyby došlo na více takových misí, naše šance na přežití by byly nulové.“

O dva dny později odložil Hitler pozemní invazi do Británie na neurčito. Koncem října dospěl německý útok k závěru. Byla to první prohra Německa v této válce.

Britsko-americké vztahy byly tou dobou poněkud křehké. Američané zůstávali oficiálně neutrální a prezident Roosevelt byl pod tlakem izolacionistů, kteří požadovali, aby se Spojené státy do války nezapojovaly. Americký velvyslanec v Londýně Joseph Kennedy se netajil svým názorem, že Anglie se pod německým útokem rychle složí (jeden britský diplomat jej popsal jako zatraceného podrazáka a kapitulanta). A jeden úředník na americké ambasádě v Londýně, jenž měl plný přístup k nejtajnější korespondenci mezi Churchillem a Rooseveltem, byl odhalen jako německý špion.

Přesto Churchill k 6. srpnu 1940 schválil vyslání britské vědecké mise do Spojených států, která měla Alfredu Loomisovi a jeho týmu odhalit vše, co Britové vědí o radarech.

Loomis se s čerstvě nabytými poznatky neprodleně pustil do práce.12 A naléhavá potřeba vynalézt něco nového se vzápětí projevila jako bolestně zřejmá.

Masakr

V únoru 1941, čtyři měsíce po německé porážce v letecké bitvě o Británii, vydal Hitler nové nařízení. Pokud si Německo nedokáže Británii podrobit bombardováním, vyhladoví ji k smrti – blokádou. Jako hlavní prostředek měly k tomu účelu posloužit ponorky, takzvané U-Boot. Naneštěstí pro Spojence se rádiový radar (využívající dlouhé vlny) z bitvy o Británii ukázal proti ponorkám jako nepoužitelný. Antény s dlouhým dosahem vyžadovaly příliš mnoho energie a byly příliš těžké na to, aby se montovaly na lodě nebo letadla. Sonar se k zastavení Hitlerových ponorek osvědčil také jen minimálně, neboť měl příliš krátký dosah a nedetekoval ponorky na hladině.

Ztráty Spojenců způsobené ponorkami U-Boot kvapem narůstaly, ze 750 000 tun nákladu v roce 1939 na 4,3 miliony tun v roce 1941. Ponorky potápěly lodě s každým měsícem rychleji, Spojenci je takovým tempem ani nezvládali stavět. A ztráty se kupily.

Čtyři dny po útoku na Pearl Harbor, 11. prosince 1941, vyhlásil Hitler válku Spojeným státům. Vyzval svého viceadmirála Karla Dönitze, velitele ponorek, aby libovolně pálil na americké lodě v Atlantiku.

Spojené státy neměly na rozdíl od Velké Británie s bojem proti ponorkám žádné čerstvé zkušenosti. Zářivá světla promenád ze zábavních parků a kasin se rozlévala do temné noci, klouzala po vlnách a naváděla velitele ponorek k pobřeží. Jeden německý důstojník v údivu nad tímto kontrastem oproti černočerné tmě v Evropě napsal: „Míjíme siluety lodí rozpoznatelné do nejmenších detailů. Jako by nám je oficiálně servírovali na podnose: jak račte, jen si berte!“

Třináctého ledna vklouzla dálková ponorka typu IX U-123, jíž velel kapitán Reinhard Hardegen, do newyorského přístavu. Krátce po půlnoci si Hardegen všiml lodi, která se k němu blížila podél pobřeží, s naplno rozzářenými světly a lampami. Zvedl dalekohled. „Je to tanker,“ sdělil důstojníkovi na hlídce. „Obrovský.“ Stočil ponorku jižně, aby mířil kolmo na trasu plavidla. Když se dostal na vzdálenost 800 metrů, nařídil vypálit dvě torpéda. Jednu tichou minutu svištěla torpéda vodou. Pak s jeho ponorkou zamávala tlaková vlna z exploze. Plameny z tankeru vystřelily k obloze a změnily se v černý zlověstný hřibovitý mrak vysoký 150 metrů. A tak se téměř desetitunový tanker Norness stal první obětí destrukční vlny u amerického pobřeží, kde hrstka ponorek zničila nebo poškodila téměř 400 lodí a zabila téměř 5 000 pasažérů a členů posádky.

Churchill ve svých válečných pamětech popsal schopnost Spojenců chránit svou flotilu jako beznadějně neadekvátní. Týden za týdnem měřítko tohoto masakru narůstalo.

V roce 1942 dosáhly spojenecké ztráty na lodích ohromujících 7,8 milionů tun. Zkraje roku 1943 se potravinové zásoby pro Británii scvrkly na dvě třetiny obvyklé normy. Vláda byla nucena rozdělovat základní zboží. V rezervách zbývaly zásoby ropy pro komerční účely na méně než tři měsíce, nebo na deset měsíců, pokud by do nich byly zahrnuty veškeré nouzové vojenské zásoby. O zásobách ropy se veřejně nedebatovalo, nicméně je s narůstajícími obavami sledoval každý velitel a kapitán na obou stranách Atlantiku. Bez nafty nelze provozovat žádná letadla ani lodě a ani žádnou přepravu. Pak bude těžké odolat německým strojům. A Británie už mlela z posledního.13

Počátkem března 1943 dešifrovali němečtí kryptoanalytici14 spojenecké přenosy týkající se dvou velkých konvojů, celkem více než 100 lodí, směřujících na východ. Třiačtyřicet ponorek je okamžitě vyrazilo zastavit. Do 48 hodin potopily dvacet lodí, aniž by utrpěly jedinou ztrátu.

Osmnáctého března byla zasažena britská loď Canadian Star. Jeden z přeživších popsal, k čemu došlo: „Moře se lodí přehnalo z jednoho konce na druhý. Viděl jsem, jak muži hledí s vytřeštěnýma očima, jeden vedle druhého, a když se nakonec pustili, házelo to s nimi po palubě sem a tam, až je to nakonec spláchlo do moře.“

Lodní tesař si zřejmě řekl, že ve svých 58 letech nemá šanci. Zavolal na jednoho z lodních důstojníků: „Sbohem, pane. Byl to dobrý život, dokud trval.“ Pak mu zamával a klidně vstoupil do cesty vlnám, které zaplavily palubu na zádi. Prý to vypadalo, jako by velryba slupla bělici.

Bitva o Atlantik

Dönitz v Berlíně se svým štábem oslavoval, protože se jim podařilo způsobit nejrozsáhlejší jednorázovou námořní škodu za celou válku.

Ta oslava měla být jejich poslední.

Ještě téhož roku, kdy se potopila Canadian Star, byly přes Atlantik vyslány bombardéry amerického armádního letectva B-24 Liberator vybavené dvěma novými zařízeními, jež sestavil Loomis se svým týmem. Prvním přístrojem (který vyvinuli za necelých třicet měsíců) byl silný mikrovlnný radar, jenž dokázal detekovat periskopy ponorek na hladině, ve dne, v noci, pod mrakem nebo v mlze.

Lov ponorek v nekonečném oceánu však také vyžadoval, aby letadla dokázala konvoje na povel rychle lokalizovat a přiletět k nim. Podle hvězd byla navigace nemožná, zejména za špatného počasí. Loomis a jeho tým přišli s dalším nápadem, jímž byla mřížka signálů pokrývající Atlantik. Se speciálně navrženým dekodérem mohl pilot vypočítat svou polohu15 na mřížce, aniž by varoval nepřátelskou loď.

Na jaře roku 1943 už byly bombardéry Liberator s dlouhým doletem, mikrovlnným radarem a pulzní rádiovou navigací v plném provozu a střežily Atlantik.

Jeden po druhém, prosím

Jedenáctého května vyrazil z Kanady směrem na východ do Anglie konvoj 37 lodí označených SC-130. O šest dní později identifikovala německá rozvědka pomocí zachycených signálů jejich trasu a upozornila na ně flotilu čítající 25 ponorek. S prvními z nich se konvoj setkal ve středním Atlantiku 18. května večer. Velitel doprovodných lodí konvoje Peter Gretton vyslal rádiem žádost o posily. Bombardéry Liberator se dostavily během pár hodin. Mikrovlnný radar bombardérů rozčísl temnotu i mlhu. Dříve neviditelné ponorky zasvítily na jejich obrazovkách.

Bombardéry pod Grettonovou taktovkou stíhaly každou ponorku, která se ukázala. Ponorky se ve snaze uniknout hlubinným minám a střelám nořily do hloubky, jakmile detekovaly nějaké letadlo nebo torpédoborec. Ponorka U-645 vysílala zpět do Berlína: „LETADLO Z NÍZKÝCH MRAKŮ A TORPÉDOBOREC NÁS NEUSTÁLE ZAHÁNĚJÍ POD VODU.“ Ponorka U-707 potvrzovala: „STÁLE JSME ZAHNANÍ POD VODOU.“ Když na místo dorazil bombardér Liberator P/120 a vmžiku zaznamenal několik ponorek, jeho pilot se Grettona rádiovým spojením optal na prioritu cílů. Gretton odpověděl seznamem. Pilot zažertoval:

„Jak říká Mae Westová: ‚Pánové, jeden po druhém, prosím.‘“

Během třídenní bitvy nedokázaly německé ponorky zahájit ani jeden jediný úspěšný útok.16 Dönitz v Berlíně dostával podobné zprávy od velitelů z celého Atlantiku: bombardéry bez přestání naháněly ponorky, ztráty narůstaly.

Z lovců se stala lovná zvěř.

Dvacátého května Dönitz vyslal skupině ponorek bojujících s konvojem SC-130 zprávu: „ZRUŠTE OPERACI PROTI KONVOJI.“ A bylo po bitvě. Spojenci nepřišli ani o jedinou loď. Tři ponorky byly potopeny a moře spolklo i celé jejich posádky. Na jedné z potopených ponorek sloužil na své první misi 21letý důstojník, Dönitzův syn.

Spojenecká letadla a lodě potopily během května celkem 41 německých válečných ponorek, což bylo za jeden měsíc více než za kterýkoli rok z prvních tří let války. Ztráta dosáhla téměř jedné třetiny Dönitzovy celkové provozní flotily. Dvacátého čtvrtého května Dönitz uznal nevyhnutelné a ponorky z Atlantiku stáhl. Později téhož roku napsal: „Před několika měsíci nepřítel ukázal, že válka vedená ponorkami je neúčinná. Dosáhl toho nikoli lepší taktikou nebo strategií, nýbrž svou nadvládou ve vědě; ta se projevila v podobě moderní bitevní zbraně – detekce.“

Za 90 dnů klesly ztráty spojeneckých lodí o 95 procent z 514 000 tun v březnu na 22 000 tun v červnu. „Bitvu o Atlantik jsme prohráli,“ napsal Dönitz.

Ponorky už pak proplutí konvoje nikdy neohrozily. Trasy pro invazi Spojenců do Evropy byly vyčištěné.

***

Radar měl na průběh války mnohem větší vliv, než se mu obvykle přiznává, protože jeho význam přesahuje daleko za hranice boje s ponorkami. Díky radarovému zaměřování z letadel mohli Spojenci cílenými bombovými útoky likvidovat nepřátelské zásoby, mosty a transporty, a to dnem i nocí, bez ohledu na počasí. Radarem řízená protiletadlová děla zas hrála zásadní roli v obraně letadlových lodí, což vytvořilo rozhodující výhodu ve válce v Tichomoří.

V červnu 1944 zaútočilo Německo na Londýn střelami V-1. To byly první hromadně používané střely s plochou dráhou letu, poháněné pulzačním motorem, které byly okamžitě poznat podle hrůzu nahánějícího zvuku, jenž se podobal bzučení hmyzu. Oběti tak slyšely, že se střely blíží. Náklady na jejich vývoj byly značné a Hitler je prezentoval jako zázračné zbraně, na něž nevyzraje žádné nepřátelské letadlo a které Spojence zdecimují. Byly poslední nadějí Německa na úspěšný vzdušný útok. Spojenci však dokázali díky radarovým zaměřovačům na zbraních tyto střely vysledovat a pohotově je sestřelit.

Radar sehrál rozhodující roli rovněž v bitvě v Ardenách v Belgii koncem roku 1944, což byla pro změnu poslední naděje Německa na ofenzívu na zemi, protože ji Spojenci nečekali. Tady armáda používala dělostřelecké granáty s novými, radarem vybavenými roznětkami. Roznětky byly navržené tak, aby explodovaly až ve chvíli, kdy se granát přiblíží k cíli. Tím se účinnost útoku zvýšila až sedmkrát (což odpovídá vypálení ze sedmkrát vyššího počtu zbraní). Později, když Spojenci zvítězili, prohlásil generál Patton: „Bitvu o Ardeny nám vyhrála ta zákeřná roznětka.“17

***

Schopnost Bushova systému rozvíjet šílené nápady s pozoruhodnou rychlostí a účinností se neomezovala jen na radar. Práce agentury OSRD na penicilinu a lécích proti malárii nebo tetanu významně přispěla k tomu, že na infekční onemocnění umíralo dvacetkrát méně vojáků než v první světové válce. Transfuze plazmy, jíž se vědci z agentury OSRD též věnovali, zachránila tisíce životů na bojištích a po válce se stala standardním léčebným postupem v nemocnicích.

Jeden vynález však všechny ostatní zastínil. Nejprve byl vítán jako úžasný zázrak, ovšem brzy se na něj začalo pohlížet s hrůzou.

„Díky nadvládě v oblasti vědy.“

Jaderné štěpení (kdy se jádro atomu rozdělí na dvě části)bylo objeveno v roce 1939. Ještě další dva roky však většina fyziků žila v přesvědčení, že tento objev nemá žádné praktické využití, ať už vojenské, nebo jiné. K témuž závěru dospěl i vědecký výbor, jejž ustanovil prezident Roosevelt poté, co obdržel slavný Einsteinův dopis18 s varováním před hrozbou nového druhu bomby.

Jenže nové výsledky výzkumu od skupiny atomových vědců v Anglii ujistily Bushe v roce 1941 o opaku. Jal se tedy sám přesvědčovat Franklina D. Roosevelta a ministra války Henryho Stimsona, že i kdyby byla jen nepatrná pravděpodobnost, že bude jednou jaderná zbraň sestrojena, nesmí Spojené státy riskovat, že ji Německo nebo Japonsko vynaleznou první. Roosevelt tento argument uznal a rovnou tímto úkolem Bushe pověřil. Bush tedy zahájil agresivní výzkumný program, budoval podporu mezi čelními představiteli armády a politickými lídry a následně program předal armádnímu sektoru jako takzvaný Projekt Manhattan.

Když byla atomová bomba o tři roky později skutečně sestrojena, k vítězství ve válce v Evropě nepřispěla a její role v ukončení války v Tichomoří je i po osmdesáti letech stále kontroverzní.19 Kdyby však Spojené státy tento závod prohrály (a rozhodně nemohly vědět předem, zda mocnosti Osy nedospějí k bombě první), byl by dnes svět bezpochyby mnohem temnějším místem.

Table of Contents

pole editoru

Prolog

Úvod

PRVNÍ ČÁST. INŽENÝŘI ŠTĚSTĚNY

1. Jak šílené nápady vyhrály válku