pole editoru

Z anglického originálu

Born a crime: Stories from a South African childhood

vydaného nakladatelstvím Spiegel & Grau, New York, USA

Copyright © Trevor Noah, 2016

Překlad © Eva Děrglová, 2022

Redakce: Jana Slámová

České vydání © LearnOcto GRP s.r.o., Kaprova 42/14, 110 00 Praha 1

Tisk: FINIDR s.r.o., Česká republika

První vydání

Praha 2022

ISBN 978-80-908299-9-2

zahájení

Tuto knihu věnuji své matce, své první fanynce.

Děkuji, že jsi ze mě vychovala muže.

ZÁKON O NEMORÁLNOSTI Z ROKU 1927

Zákaz nedovoleného pohlavního styku

mezi Evropany a domorodci

a dalších činů s tím souvisejících.

Jeho Veličenstvo král, Senát a Národní shromáždění Jihoafrické unie tímto ustanovují:

1. Každý evropský muž, jenž bude mít nedovolený pohlavní styk s domorodou ženou, a každý domorodý muž, který bude mít nedovolený pohlavní styk s evropskou ženou … se dopouští trestného činu a bude odsouzen k trestu odnětí svobody na dobu nejvýše pěti let.

2. Každá domorodá žena, jež svolí k nedovolenému pohlavnímu styku s evropským mužem, a každá evropská žena, která svolí k nedovolenému pohlavnímu styku s domorodým mužem, se dopouští trestného činu a bude odsouzena k trestu odnětí svobody na dobu nejvýše čtyř let…

ČÁST PRVNÍ

Rafinovanost apartheidu spočívala v tom, že dokázal přesvědčit lidi, kteří tvořili drtivou většinu, aby se obrátili jeden proti druhému. V podstatě to byl režim založený na nenávisti. Rozčleníte lidi do skupin a donutíte je, aby se navzájem nenáviděli. A pak je můžete všechny pěkně ovládat.

V té době převažovali černí Jihoafričané nad bělochy v poměru téměř pět ku jedné, jenže jsme byli rozdělení do různých kmenů – Zulu, Xhosa, Tswana, Sotho, Venda, Ndebele, Tsonga, Pedi a dalších – s odpovídajícími jazyky. Mezi jednotlivými kmeny docházelo ke sporům a válkám dávno před vznikem apartheidu. Běloši tuto nevraživost jen využili k tomu, aby domorodce ještě více znepřátelili a následně ovládli. Všichni, kdo měli jinou barvu pleti než bílou, byli systematicky zařazeni do různých skupin a podskupin. Těmto skupinám pak byla přiznána různá práva, nebo naopak stanovena omezení, aby se stávající konflikty udržovaly i nadále.

Pravděpodobně nejvýraznější rozpor panoval mezi dvěma dominantními jihoafrickými skupinami, kmeny Zulu a Xhosa. Zuluové jsou proslulí válečníci. Jsou hrdí. Odhodlaně pozvednou zbraň a bojují. Když do země vtrhla koloniální vojska, Zuluové vyrazili do boje jen s oštěpy a štíty proti mužům s palnými zbraněmi. Umírali po tisících, ale nikdy se nevzdali. Xhosové se naopak pyšní tím, že jsou rozvážní myslitelé. Moje matka pochází z kmene Xhosa. I Nelson Mandela byl Xhosa. Xhosové taky vedli dlouhou válku proti bílým Evropanům. Jakmile však pochopili, že proti lépe vyzbrojenému nepříteli je veškerý boj marný, kmenoví náčelníci zvolili sofistikovanější přístup. „Běloši jsou tady, ať se nám to líbí, nebo ne,“ řekli si. „Tak se raději podívejme, jaké mají nástroje a jak bychom je mohli využít. Naučme se anglicky, nemá smysl se tomu bránit. Lépe pak porozumíme, co nám říkají, a donutíme je s námi vyjednávat.“

A zatímco Zuluové dál s bělochy válčili, Xhosové s nimi hráli šachy. Ovšem ani jedna z těchto strategií nebyla dlouhou dobu nijak zvlášť úspěšná a obě strany se navzájem obviňovaly z problémů, které ani jedna z nich nezpůsobila. Hořkost narůstala. Celá desetiletí držel tyto pocity na uzdě společný nepřítel. Pak apartheid padl, Mandela se dostal na svobodu a černí Jihoafričané se začali bít mezi sebou.

1. UTÍKEJ!

V akčních hollywoodských filmech se občas objevují bláznivé honičky, kdy někdo vyskočí nebo je vyhozen z jedoucího auta. Ten člověk dopadne na zem a chvíli se kutálí. Pak vstane, opráší se a jde dál jakoby nic. A já si pokaždé říkám: To je ale blbost. Když vás vyhodí z auta, tak to bolí mnohem víc.

Bylo mi devět let, když mě matka vyhodila z jedoucího auta. Stalo se to v neděli. Vím, že to bylo v neděli, protože jsme se vraceli z kostela a tam jsme vždycky chodili v neděli. Mši bychom nevynechali ani za nic. Moje matka byla – a stále je – hluboce věřící křesťanka. Jihoafričtí černoši přijali náboženství svých kolonizátorů stejně jako původní obyvatelé po celém světě. Tím „přijali“ myslím, že nám je vnutili. Běloši byli vůči domorodcům nesmlouvaví. „Musíte se modlit k Ježíši,“ přikázali. „Ježíš vás zachrání.“ Na to domorodci odpověděli: „Jo, opravdu potřebujeme zachránit – zachránit před vámi, ale to je vedlejší. Tak to s tím Ježíšem zkusíme.“

Celá moje rodina je věřící, jenže zatímco máma fandí jednoznačně Ježíšovu týmu, babička svou křesťanskou víru vyvažovala tradiční vírou Xhosů, v níž vyrůstala a která je založena na komunikaci s duchy našich předků. Dlouho jsem nechápal, proč se tolik domorodců vzdalo své původní víry a přešlo ke křesťanství. Ale čím častěji jsme chodili do kostela a čím déle jsem tam seděl v lavici, tím lépe jsem chápal, jak křesťanství funguje: pokud jste indián a modlíte se k vlkům, jste divoch; jste-li Afričan a modlíte se ke svým předkům, jste primitiv; ovšem když se běloši modlí k chlápkovi, jenž proměňuje vodu ve víno, tak to je prostě zdravý rozum.

V dětství jsem chodil do kostela nebo na nějakou výuku náboženství nejmíň čtyřikrát týdně. V úterý se konala skupinová modlitba, ve středu jsme četli Bibli a čtvrteční večer byl vyhrazen mši pro mládež. V pátek a v sobotu jsme měli volno. (Čas na hříchy!) A v neděli jsme šli všichni do kostela. Přesněji řečeno do tří kostelů. Máma říkala, že každý kostel jí dává něco jiného, proto jsme chodili do tří. V prvním kostele jsme radostně velebili Pána. Ve druhém svatostánku jsme se věnovali podrobnému rozboru Písma, což máma zbožňovala. Ve třetím chrámu Páně našla vášeň a duševní očistu; bylo to místo, kde v sobě člověk skutečně cítil přítomnost Ducha svatého. Jak jsme se tak přesouvali mezi těmito třemi kostely sem a tam, čistě náhodou jsem si všiml, že v každém z nich je odlišné rasové složení věřících: ve velebícím kostele byly rasy smíšené; rozbor Písma probíhal v bělošském kostele; vášeň a katarzi nabízel černošský kostel.

Smíšený kostel patřil církvi Rhema Bible Church. Byl to jeden z těch obrovských, supermoderních megakostelů na předměstí. Zdejší pastor Ray McCauley se širokým úsměvem a osobností roztleskávačky býval za mlada kulturistou. V roce 1974 se zúčastnil soutěže Mr. Universe a skončil na třetím místě. Vítězem se tehdy stal Arnold Schwarzenegger.

Ray McCauley vyběhl každý týden na pódium a usilovně se snažil přesvědčit věřící, že Ježíš je fakt cool. Lavice byly uspořádané jako hlediště v aréně a rocková kapela hrála současný křesťanský pop. Všichni zpívali spolu s kapelou a vůbec nevadilo, že neznáte slova, protože běžela vpředu na obrazovce. Bylo to v podstatě takové velké křesťanské karaoke. Ve smíšeném kostele jsem se vždycky skvěle bavil.

Bělošský kostel Rosebank Union Church se nachází v Sandtonu, bohaté čtvrti Johannesburgu obývané převážně bělochy. Bělošský kostel jsem měl nejradši, protože jsem nemusel na hlavní bohoslužbu. Tam chodila jen máma, zatímco já jsem zamířil do oddělení pro mládež, do nedělní školy. V nedělní škole jsme si četli suprové příběhy. Nejradši jsem měl samozřejmě ten o Noemovi a potopě, ostatně hlavní hrdina byl můj jmenovec. Taky mě bavily historky o tom, jak se před Mojžíšem rozestoupilo Rudé moře, jak David zabil Goliáše nebo jak Ježíš vypráskal penězoměnce z chrámu.

Ovšem s populární kulturou jsem měl jako dítě jen minimální kontakt. Skupina Boyz II Men nesměla matce přes práh. Písničky o tom, jak se nějaký chlápek celý večer snaží sbalit holku? Ani náhodou. To bylo zakázané. Děti si ve škole zpívaly End of the Road a já vůbec nechápal, o co jde. Věděl jsem, že Boyz II Men existují, ale netušil jsem, co jsou zač. Znal jsem jen hudbu z kostela: vzletné, povznášející písně oslavující Ježíše. A s filmy to bylo totéž. Máma nechtěla, aby mi mysl zakalily snímky plné sexu a násilí, takže místo akčních filmů jsem měl Bibli. A mým superhrdinou byl Samson. Chlap, který umlátí k smrti tisíc lidí oslí čelistí? Fakt hustý. Nakonec sice přijde Pavel a jeho list Efezským, a to už začíná být trochu nuda, ale Starý zákon a evangelia? Z těch bych vám mohl citovat cokoli, jakoukoli kapitolu, každičký verš. V bělošském kostele jsme taky každý týden hráli hry a řešili kvízy z Bible a já jsem to pokaždé všem pěkně nandal.

A pak tu byl černošský kostel. Pro černochy se co chvíli někde konala nějaká bohoslužba a my jsme je vyzkoušeli všechny. V černošských čtvrtích většinou nahrazoval kostelní budovu velikánský stan. Obvykle jsme chodili do babiččina kostela, který patřil staromódní metodistické kongregaci a kde se tísnilo asi pět set afrických stařenek v modrobílých blůzách, jež se s Biblí v ruce trpělivě pražily na horkém africkém slunci. Nebudu vám nic nalhávat, v černošském kostele to bylo vážně drsné. Žádná klimatizace. Žádné texty na obrazovce. A trvalo to snad celou věčnost, nejméně tři nebo čtyři hodiny, což mě mátlo, protože z bělošského kostela jste byli za hodinku venku – šup sem, šup tam, díky, že jste přišli. Zato mše v černošském kostele nebrala konce. Nemohl jsem pochopit, jak to, že se čas vleče tak neskutečně pomalu. Nebo se snad úplně zastavil? A pokud ano, proč se vždycky zastaví jen v černošském kostele, a ne v bělošském? Nakonec jsem usoudil, že černoši potřebují strávit s Ježíšem delší čas, protože jsme více trpěli. „Přišla jsem si pro zásobu požehnání na celý týden,“ říkávala matka. Myslela si, že čím delší dobu strávíme v kostele, tím více požehnání nasyslíme, něco jako když sbíráte body na zákaznické kartě ve Starbucks.

Černošský kostel měl přece jen jednu zajímavou světlou stránku. Pokud jsem tam vydržel aspoň tři čtyři hodiny, mohl jsem sledovat, jak kněz vyhání z lidí démony. Chudáci posedlí démony začali blábolit a běhat po kostele jako šílenci. Pomocníci je skolili jako vyhazovači v nočním klubu a pak je přidrželi na zemi. Kněz je chytil za hlavu, divoce s nimi třásl a křičel: „Ve jménu Ježíše vyháním tohoto ducha!“ Někteří kněží byli razantnější než jiní, ale ani jeden nepřestal, dokud démona nevytřepal a nebohý člen kongregace se bezvládně nesesypal na pódium. Musel se zhroutit. Protože jinak by to znamenalo, že je démon příliš mocný, a kněz by na něj musel zaútočit s ještě větší vervou. Mohl to být hromotluk jako fotbalový obránce v americké NFL, na tom nesejde. Ten kněz ho prostě vždycky složil. Božínku, to byla sranda.

Křesťanské karaoke, drsňácké akční příběhy a násilní vymýtači – fakt jsem tam chodil rád. Co jsem naopak nesnášel, byla ta šílená štreka, kterou jsme museli urazit, abychom se do kostela dostali. To byla fakt makačka. Bydleli jsme v Eden Parku, mrňavém předměstí daleko za Johannesburgem. Do bělošského kostela nám to trvalo asi hodinu, do smíšeného dalších pětačtyřicet minut a do černošského kostela v Sowetu dalších pětačtyřicet minut. A aby toho nebylo málo, některé neděle jsme do bělošského kostela zavítali hned dvakrát – ráno a pak znovu na zvláštní večerní bohoslužbu. Když jsme se pozdě večer konečně dovlekli domů, padl jsem rovnou do postele.

Ona osudná neděle, kdy mě máma vyhodila z jedoucího auta, začala jako každá jiná. Máma mě vzbudila a udělala mi k snídani ovesnou kaši. Než oblékla mého devítiměsíčního bratra Andrewa, já jsem se umyl. Pak jsme se naskládali do auta, jenže když jsme byli všichni konečně připoutaní a připravení vyrazit, auto ne a ne nastartovat. Měli jsme prastarý, křiklavě mandarinkový Volkswagen Brouk, který máma sehnala skoro zadarmo. Jak se však záhy ukázalo, důvodem jeho nízké ceny bylo to, že byl v jednom kuse porouchaný. Dodnes nesnáším ojetá auta. Téměř všechno špatné, co se mi kdy v životě přihodilo, měla na svědomí ta stará rachotina. Kvůli ní jsem zůstával po škole za pozdní příchody. Často nás nechala na holičkách, a pak jsme museli stopovat na dálnici. A ten vrak mohl taky za to, že se máma vdala. Nebýt vzpurného brouka, nepotřebovali bychom automechanika, jehož si pak máma vzala. Nevlastní otec nás léta týral a matku postřelil do hlavy. Takže si radši vždycky vyberu nové auto se zárukou.

Ač jsem do kostela chodil moc rád, z představy, že se budu devět hodin pachtit ze smíšeného kostela do bělošského, následně do černošského a pak zase zpátky do bělošského kostela, jsem padal do mdlob. Bylo to dost náročné i autem, ale veřejnou dopravou by to bylo dvakrát delší a dvakrát horší. Když brouk odmítal nastartovat, v duchu jsem se modlil: Prosím, řekni, že zůstaneme doma. Prosím, řekni, že zůstaneme doma. Pak jsem uviděl matčin odhodlaný výraz a zatnuté zuby a bylo mi jasné, že dnes máme před sebou opravdu dlouhý den.

„Pojď,“ prohlásila. „Ať stihneme minibus.“

Moje matka je stejně tvrdohlavá jako zbožná. Jakmile se jednou rozhodne, už s ní nic nehne. Všechny problémy, jako třeba nepojízdné auto, které by normálního člověka přinutily změnit plány, její odhodlání jít si za svým naopak ještě posilují.

„Za to může ďábel,“ vysvětlila porouchané auto. „Ďábel nechce, abychom šli do kostela. Proto musíme chytit minibus.“

Kdykoli jsem narazil na matčinu vírou podloženou zarputilost, snažil jsem se co nejzdvořileji oponovat.

„Anebo,“ zkusil jsem opatrně, „Pán ví, že dnes bychom do kostela chodit neměli, a proto zařídil, aby auto nestartovalo, abychom zůstali doma jako rodina a odpočinuli si, protože i Pán odpočíval.“

„Mluví z tebe ďábel, Trevore.“

„Kdepak. Světu přece vládne Ježíš, a jestli všemu vládne Ježíš a my se k němu modlíme, měl by zařídit, aby auto nastartovalo, ale to on neudělal, proto…“

„Ne, Trevore! Ježíš ti občas klade do cesty překážky, aby zjistil, zda je překonáš. Jako v příběhu o Jobovi. Tohle taky může být zkouška.“

„Ano, mami. Ale ta zkouška může taky spočívat v tom, jestli jsme ochotni přijmout Boží vůli, zůstat doma a chválit Ježíše za jeho moudrost.“

„Ne, to je ďáblovo dílo. A teď se běž převléknout.“

„Ale mami!“

„Trevore! Sun'qhela!“

Sun'qhela je výraz s mnoha významovými odstíny. Můžete tím říct „neodmlouvej“ nebo „nepodceňuj mě“ či „opovaž se“. Je to příkaz a zároveň hrozba. Rodiče z kmene Xhosa jej svým dětem předhazují běžně. Jakmile jsem to uslyšel, bylo jasné, že diskuze skončila, a pokud řeknu ještě slovo, koleduju si o výprask.

V té době jsem navštěvoval soukromou katolickou školu Maryvale College. Ta každý rok pořádala sportovní den a já jsem se pokaždé stal šampionem a máma vždycky vyhrála pohár matek. Jak je to možné? Každou chvíli mě totiž honila, aby mi nařezala, a já jsem vždycky utíkal, abych na zadek nedostal. Nikdo neuměl běhat jako my dva. Máma nečekala, až si pokorně přijdu pro výprask. Bez okolků mi ho sama doručila. Taky uměla dobře házet. Mrskla po mě čímkoli, co jí přišlo pod ruku. Pokud to bylo něco křehkého, musel jsem to chytit a opatrně odložit. Jestliže se to rozbilo, byla to moje chyba a bití bylo o to horší. Když po mně hodila vázu, musel jsem ji chytit, položit a pak utéct. Ve zlomku vteřiny jsem se musel rozhodnout: Je cenná? Ano. Je křehká? Ano. Chytit, položit a utéct.

Měli jsme s mámou vztah jako Tom a Jerry. Ona byla přísná a vyžadovala disciplínu, já jsem zlobil o sto šest. Když mě poslala koupit chleba a mléko, vrátil jsem se domů bůhví kdy, protože jsem za zbývající drobné hrál v supermarketu arkády. Videohry jsem zbožňoval. Byl jsem mistr ve Street Fighteru. Dokázal jsem hrát jednu hru donekonečna. Vhodil jsem minci, čas letěl a najednou za mnou stála máma s řemenem v ruce. Závod odstartoval. Vyřítil jsem se ze dveří a hnal se zaprášenými ulicemi Eden Parku, přelézal jsem zdi, zkracoval si cestu přes dvorky. V naší čtvrti to bylo normální. Všichni už nás znali. Malý Trevor proletí jako kulový blesk a v patách mu bude jeho matka. Dokázala sprintovat i na vysokých podpatcích, ale když mě opravdu chtěla chytit, neváhala shodit lodičky a běžet bosa. Měla na to takovou fintu: ani nezpomalila, jen udělala takový zvláštní pohyb v kotníku a boty odletěly. V tu chvíli jsem pochopil, že zapnula turbopohon.

Dokud jsem byl malý, vždycky mě dohnala, ale jakmile jsem povyrostl, běhal jsem rychleji než ona. A tak na mě musela jít chytře. Když už to vypadalo, že jí uteču, začala ječet: „Stůj! Zloděj!“ Tohle udělala vlastnímu dítěti. V Jižní Africe se nikdo nikomu do ničeho neplete – aspoň dokud nevezme spravedlnost do svých rukou dav, to se pak do toho chce vložit každý. Takže máma křičela „Zloděj!“, protože věděla, že tím proti mně poštve všechny okolo. Pak se mě snažili chytit úplně cizí lidi a já jsem musel uhýbat, uskakovat a kličkovat a při tom jsem řval: „Já nejsem zloděj! Jsem její syn!“

To poslední, o co jsem tehdy v neděli stál, bylo vlézt do nacpaného minibusu, ovšem ve chvíli, kdy zaznělo sun'qhela, jsem věděl, že je můj osud zpečetěn. Sebrala Andrewa, vysoukali jsme se z brouka a vydali se shánět odvoz.

Když Nelsona Mandelu propustili z vězení, bylo mi pět let, vlastně už skoro šest. Vzpomínám si, že jsem to viděl v televizi a jak byli všichni šťastní. Netušil jsem, proč máme radost, jen že ji máme. Věděl jsem, že existuje něco, čemu se říká apartheid, a že to končí. Tušil jsem, že je to skvělá zpráva, ale nechápal jsem to, bylo to na mě příliš složité.

Na co však nikdy nezapomenu, je násilí, které následovalo. Vítězství demokracie nad apartheidem se někdy nazývá Nenásilná revoluce. To proto, že běloši tenkrát prolili jen velmi málo krve. Zato černošská krev tekla proudem.

Po pádu apartheidu jsme věděli, že od nynějška bude vládnout černoch. Teď šlo o to, který to bude. Strana svobody Inkatha a Africký národní kongres (ANK) se začaly přetahovat o moc. Politická dynamika mezi těmito dvěma skupinami byla velmi složitá, ale zjednodušeně lze říci, že šlo o zástupnou válku mezi kmeny Zulu a Xhosa. Inkatha byla strana převážně zuluská, velmi militantní a velmi nacionalistická. ANK představoval širokou koalici mnoha různých kmenů, nicméně v jeho čele tehdy stáli především Xhosové. Místo aby se lidé v zájmu míru sjednotili, obrátili se proti sobě a páchali neuvěřitelná zvěrstva. Vypukly masivní nepokoje. Tisíce lidí přišly o život. Běžný byl takzvaný necklacing. To znamená, že člověku navlékli přes ramena pneumatiku tak, aby mu zároveň znehybnili ruce. Pak ho polili benzínem, zapálili a upálili zaživa. Členové ANK to dělali stoupencům Inkathy. Příslušníci Inkathy prováděli totéž přívržencům ANK. Jednou jsem cestou do školy viděl ohořelé tělo u silnice. Večer jsme s mámou pravidelně sledovali zprávy v naší malé černobílé televizi. Deset mrtvých. Padesát mrtvých. Sto mrtvých.

Eden Park se nacházel nedaleko rozrůstajících se černošských čtvrtí East Rand, Thokoza a Katlehong, kde se odehrávaly nejhorší střety mezi Inkathou a ANK. Nejméně jednou za měsíc jsme cestou domů viděli, že tam hoří. V ulicích byly stovky výtržníků. Máma pomalu projížděla mezi davy a kolem zátarasů z hořících pneumatik. Nic nehoří tak jako pneumatiky – tak zuřivé běsnění živlu si ani nedokážete představit. Když jsme míjeli hořící barikády, připadali jsme si jako v peci. Říkával jsem mámě: „Myslím, že i Satan v pekle topí pneumatikami.“

Když vypukly nepokoje, všichni naši sousedé zůstali moudře schovaní doma. Ale máma ne. Směle vyrazila ven, a jak jsme si to šinuli kolem zátarasů, vrhala na vzbouřence významný pohled. Nechte mě projít. Mě se to netýká. Tváří v tvář nebezpečí byla neochvějná. To mě vždycky udivovalo. Nezajímalo ji, že nám za dveřmi zuří válka. Měla povinnosti, měla práci. Byla to tatáž tvrdohlavost, která ji přiměla jít do kostela navzdory rozbitému autu. Na hlavní silnici z Eden Parku mohlo být třeba pět set výtržníků a barikáda z hořících pneumatik a máma nakázala: „Obleč se. Musím do práce. A ty musíš do školy.“

„A nebojíš se?“ ptal jsem se. „Vždyť jsi sama a jich je tolik.“

„Nejsem sama, miláčku,“ odpověděla. „Stojí za mnou všichni nebeští andělé.“

„No, bylo by hezké, kdyby byli vidět,“ pokračoval jsem. „Protože si myslím, že ti vzbouřenci nevědí, že tam jsou.“

Řekla mi, abych si nedělal starosti. A zopakovala mi svoje krédo: „Když je se mnou Bůh, kdo může být proti mně?“ Nikdy neměla strach. Dokonce ani tehdy, kdy se vážně měla bát.

Tu neděli, kdy nám auto vypovědělo službu, jsme svůj obvyklý okruh po chrámech Páně zakončili jako vždy v bělošském kostele Rosebank Union. Když jsme z něj pak vyšli, byla už tma a nikde ani noha. Po nekonečném dni, kdy jsme se minibusem kodrcali ze smíšeného do černošského a nakonec i do bělošského kostela, jsem byl totálně vyčerpaný. Mohlo být tak devět večer. V době, kdy byly nepokoje a násilí na denním pořádku, se venku nikdo soudný do noci nezdržoval. Stáli jsme na rohu ulic Jellicoe Avenue a Oxford Road, přímo v srdci bohatého bělošského předměstí Johannesburgu. Všechny minibusy už odjely. Ulice zely prázdnotou.

Měl jsem chuť mámě vpálit: „Vidíš? Proto Bůh chtěl, abychom zůstali doma.“ Ale stačil mi jediný pohled na její výraz ve tváři a věděl jsem, že mám být radši zticha. Byly chvíle, kdy jsem si mohl dovolit remcat – ale tentokrát to nešlo.

Čekali jsme a čekali, až přijede minibus. V době apartheidu vláda neposkytovala černochům žádnou veřejnou dopravu, jenže bílí nás stále potřebovali, abychom jim vytřeli podlahu a vydrhli záchod. A tak si černoši vytvořili vlastní dopravní systém, neoficiální síť autobusových linek, kterou řídily soukromé společnosti, jež fungovaly zcela mimo zákon. Jelikož podnikání s minibusy nebylo nijak regulované, jednalo se v podstatě o organizovaný zločin. Každá společnost obsluhovala svou trasu a navzájem bojovaly o to, kdo má co pod kontrolou. Rozmáhaly se podvody, korupce, vydírání a výběr výpalného. Jediné, co se nesmělo, bylo ukrást trasu konkurenční skupině. Řidiče, kteří ukradli trasu, čekala smrt. Protože minibusy nebyly provozované oficiálně, nebyly ani spolehlivé. Pokud přijely, tak přijely. Pokud nepřijely, tak nepřijely.

Stáli jsme před Rosebank Union a já jsem doslova usínal vestoje. V dohledu nebyl ani jeden minibus. Nakonec matka prohlásila: „Pojedeme stopem.“ Vyrazili jsme směrem k domovu. Když už jsme šli snad celou věčnost, konečně u nás zastavilo auto. Řidič nabídl, že nás sveze, a tak jsme nastoupili. Sotva jsme nastartovali, když se před autem najednou objevil minibus a zablokoval nám cestu.

Vystoupil z něj zuluský řidič s iwisou, velkou tradiční zuluskou zbraní, v podstatě bojovou palicí, kterou se rozbíjejí lidské lebky. Ze strany spolujezdce vylezl další chlap, jeho kumpán. Přistoupili k našemu autu, popadli řidiče, vytáhli ho ven a začali ho těmi palicemi šťouchat do obličeje. „Co nám kradeš zákazníky? Jak to, že vozíš lidi?“

Už to vypadalo, že chlapíka zabijí. Věděl jsem, že se to občas stává. Ale pak se ozvala máma: „Hej, nechte ho být. On mi jen pomáhal. Pojedeme s vámi. To jsme taky původně chtěli.“ Přestoupili jsme tedy z auta do minibusu.

V minibusu jsme byli jediní cestující. Kromě toho, že jsou jihoafričtí řidiči minibusů násilničtí gangsteři, jsou proslulí taky tím, že si za jízdy neustále na něco stěžují a obtěžují tím cestující. A tenhle řidič byl obzvlášť vzteklý. Během cesty začal matce dělat kázání, že by neměla jezdit v autě s mužem, který není jejím manželem. Matka si něco takového nechtěla nechat líbit, a tak mu odsekla, ať si hledí svého. Jakmile ji uslyšel mluvit xhosky, pořádně ho to vytočilo. Předsudky o zuluských a xhoských ženách byly zakořeněné stejně hluboko jako předsudky o mužích. Zuluské ženy byly slušné a spořádané. Xhoské ženy byly promiskuitní a nevěrné. A on teď vezl moji matku, xhoskou ženu, úhlavního nepřítele jeho kmene, samu se dvěma malými dětmi, navíc jedno z nich bylo míšenec. Takže nejen couru, ale couru, která spí s bílými muži. „No jo, Xhosanka,“ řekl. „Tak to je jasný, že lezeš do auta cizím chlapům. Ty čůzo.“

Máma mu dál odmlouvala a on jí pořád nadával, křičel na ni, hrozil jí prstem ve zpětném zrcátku a byl čím dál vzteklejší, až nakonec řekl: „Všechny Xhosanky jsou jedna pakáž. Všechny jste děvky. Dneska si tě pěkně podám.“

A přidal plyn. Řítil se šílenou rychlostí, nezastavoval, před křižovatkou jen zpomalil a zase zrychlil. Tenkrát si nikdo nebyl jistý životem. Mohli matku znásilnit. Mohli nás zabít. To všechno byly reálné možnosti. Mně tehdy ale vůbec nedocházelo, jaké nám hrozí nebezpečí; byl jsem strašně unavený a chtěl jsem spát. Navíc máma zachovávala ledový klid. Nepanikařila, takže mě ani nenapadlo, že bych měl mít strach. Pořád se s ním snažila rozumně domluvit.

„Promiň, že jsme tě tak rozčílili, bhuti. Můžeš nás vysadit tady...“

„Ne.“

„Opravdu, to je v pohodě. My už to dojdeme...“

„Ne.“

Rozjel se po Oxford Road, ulice byla prázdná, nikde žádná další auta. Seděl jsem hned u posuvných dveří a máma vedle mě s Andrewem v náručí. Vyhlédla z okýnka na ubíhající silnici, pak se ke mně naklonila a zašeptala: „Trevore, až na příští křižovatce zpomalí, otevřu dveře a vyskočíme.“

Neslyšel jsem z toho ani slovo, protože jsem v tu chvíli tvrdě spal. Když jsme přijeli na další světelnou křižovatku, řidič ubral plyn, aby se rozhlédl a zkontroloval cestu. Matka se natáhla, otevřela posuvné dveře a vyhodila mě ven, co nejdál to šlo. Pak se schoulila do klubíčka kolem Andrewa a vyskočila za mnou.

Připadalo mi to jako sen, dokud nepřišla bolest. Buch! Tvrdě jsem dopadl na chodník. Máma přistála hned vedle mě, a pak jsme se kutáleli a kutáleli. To už jsem byl úplně vzhůru. Z polospánku jsem přešel rovnou do stavu Co to sakra je?! Naprosto dezorientovaný jsem se zvedl. Rozhlédl jsem se a viděl jsem, že matka už stojí na nohou. Otočila se, podívala se na mě a vykřikla.

„Utíkej!“

Tak jsem běžel a ona taky běžela, nikdo neuměl běhat tak rychle jako my dva.

Těžko se to vysvětluje, ale nějak jsem zkrátka věděl, co mám dělat. Byl to zvířecí instinkt, jemuž mě naučil svět, kde neustále číhalo násilí a nebezpečí. Když se na předměstí objevili policejní těžkooděnci s obrněnými vozy a vrtulníky, hned jsem věděl: Běž se schovat. Utíkej a schovej se. To jsem věděl už jako pětiletý. Kdybych žil jiným životem, možná by mě vyhození z jedoucího mikrobusu vyvedlo z míry. Stál bych tam jako osel a divil se: „Co se děje, mami? Proč mě tak bolí nohy?“ Ale nic takového se nestalo. Máma nařídila: „Utíkej,“ a tak jsem utíkal. Běžel jsem, jako když gazela prchá před lvem.

Minibus zastavil, muži vyskočili a pokusili se nás dostihnout, ale neměli šanci. Vypekli jsme je. Myslím, že byli v šoku. Dodnes si vzpomínám, jak jsem se ohlédl a uviděl, jak to se zmateným výrazem vzdávají. Co to má být? Jak to, že ženská se dvěma malými dětmi dokáže tak sprintovat? Nevěděli, že mají co do činění s úřadujícími šampiony sportovního dne Maryvale College. Běželi jsme dál, až jsme se dostali na benzinku, kde měli otevřeno čtyřiadvacet hodin denně, a zavolali jsme policii. Jenže to už byli ti dva chlapi dávno pryč.

Pořád jsem nevěděl, co se to vlastně stalo; poháněl mě čistý adrenalin. Jakmile jsme se zastavili, uvědomil jsem si, jak moc mě všechno bolí. Podíval jsem se na sebe. Kůži na pažích jsem měl sedřenou a poškrábanou. Celý jsem byl odřený a potlučený a tekla mi krev. Máma na tom byla stejně. Jen bráška byl jako zázrakem v pořádku. Máma ho chránila vlastním tělem, takže z toho vyvázl bez jediného škrábnutí.

Šokovaně jsem k ní vzhlédl: „Co se děje?! Proč utíkáme?!“

„Jak to myslíš, ‚Proč utíkáme‘? Ti chlapi nás chtěli zabít.“

„To jsi ale neřekla! Prostě jsi mě vyhodila z auta!“

„Řekla jsem ti to. Proč jsi nevyskočil?“

„Nevyskočil?! Vždyť jsem spal!“

„To jsem tě tam měla nechat, aby tě zabili?“

„Aspoň by mě před tím vzbudili.“

Ještě chvíli jsme se dohadovali. Byl jsem příliš zmatený a příliš naštvaný, že mě vyhodila z auta, než abych si uvědomoval, co se stalo. Že mi matka zachránila život.

„Díky Bohu jsme alespoň v bezpečí,“ podotkla, zatímco jsme popadali dech a čekali, až přijede policie a odveze nás domů.

Mně už však bylo devět let a věděl jsem, že je to nesmysl. Tentokrát jsem nehodlal mlčet.

„Ne, mami! Tohle nebylo díky Bohu! Toho jsi měla poslechnout, když nám říkal, abychom zůstali doma, když auto nechtělo nastartovat. K tomu nás navedl ďábel, abychom někam chodili.“

„Ne, Trevore! To není práce ďábla. Tohle je součást Božího plánu, určitě měl nějaký důvod, abychom…“

A tak to šlo pořád dál a my se zase hádali o Boží vůli. Nakonec jsem ji popíchl: „Hele, mami, vím, že miluješ Ježíše, ale možná bys ho příští týden mohla požádat, aby radši přišel k nám domů. Protože tohle opravdu nebyla žádná sranda.“

Široce se usmála a pak se hlasitě rozchechtala. Taky jsem se rozesmál. A tak jsme tam spolu stáli ve světle benzinové pumpy na kraji silnice uprostřed noci, malý kluk a jeho máma, špinaví, zakrvácení a bolaví, a řehtali jsme se na celé kolo.

Apartheid byl rasismus dovedený k dokonalosti. Jeho vývoj trval celá staletí, počínaje rokem 1652, kdy u mysu Dobré naděje přistála holandská Východoindická společnost a založila zde obchodní kolonii Kaapstad, později známou jako Kapské Město, kde se zastavovaly lodě na cestě mezi Evropou a Indií. Ve snaze prosadit evropskou nadvládu začali holandští kolonisté válčit s domorodci, až nakonec zavedli soubor zákonů, které je měly podrobit a zotročit. Když se Kapské kolonie zmocnili Britové, potomci holandských osadníků se stáhli do vnitrozemí, kde si vytvořili vlastní jazyk, kulturu a zvyky, až se z nich stal samostatný národ Afrikánců – bělošský africký kmen.

Britové sice otroctví oficiálně zrušili, ovšem v praxi ho zachovali. Na místě, jež bylo považováno za bezcennou zastávku na cestě na Dálný východ, totiž v polovině 19. století několik podnikavých šťastlivců narazilo na nejbohatší ložiska zlata a diamantů na světě. A potřebovali nekonečný zástup snadno nahraditelných dělníků, kteří by to bohatství z hlubin země vytěžili.

Po pádu britského impéria Afrikánci povstali a nárokovali si Jižní Afriku jako své právoplatné dědictví. Vláda si uvědomila, že pokud si chce udržet moc nad rostoucí a neklidnou černošskou většinou, potřebuje novější a účinnější nástroje. Zřídila tedy oficiální komisi, která cestovala po světě a studovala institucionalizovaný rasismus. Členové komise navštívili Austrálii, Nizozemsko i Ameriku. Zjišťovali, co funguje a co ne. Po návratu sepsali zprávu, již pak vláda využila k vytvoření nejvyspělejšího systému rasového útlaku v dějinách.

Apartheid byl policejní stát, systém dozoru a zákonů, který měl udržet černochy pod absolutní kontrolou. Kompletní soubor všech těchto zákonů měl přes tři tisíce stran a vážil přibližně čtyři a půl kilogramu, nicméně jejich obecná podstata je každému hned jasná. V Americe došlo k nucenému vystěhování domorodců do rezervací, po němž následovalo otroctví a později segregace. Představte si, jak se jedné skupině lidí dějí všechny tyto tři věci najednou. To byl apartheid.

2. NAROZENÝ MIMO ZÁKON

Vyrůstal jsem v Jihoafrické republice v době apartheidu, což bylo poněkud ošemetné, protože jsem patřil ke smíšené rodině, přičemž jsem já byl ten míšenec. Moje matka Patricia Nombuyiselo Noahová je černoška. Otec Robert je běloch. Přesněji německy hovořící Švýcar, a ti jsou všichni běloši. Jedním z nejhorších zločinů, jakých jste se mohli během apartheidu dopustit, byl pohlavní styk s osobou jiné rasy. Netřeba dodávat, že moji rodiče se toho zločinu dopustili.

V každé společnosti, jež se zakládá na institucionalizovaném rasismu, míšení ras nejenže zpochybňuje spravedlnost systému, ale taky odhaluje jeho neudržitelnost a nesoudržnost. Míšenci jsou důkazem, že rasy se mohou mísit – a v mnoha případech se mísit chtějí. A protože všichni míšenci jsou ztělesněnou výtkou vůči logice tohoto systému, míšení ras je zločinem horším než vlastizrada.

Ale poněvadž lidi jsou lidi a sex je sex, takový zákaz ještě nikdy nikoho nezastavil. První míšenecké děti se v Jižní Africe narodily devět měsíců poté, co na pláž v zátoce Table Bay připluly první holandské lodě. Stejně jako v Americe si i tady kolonisté užili s domorodými ženami, jak to kolonisté obvykle dělávají. Ovšem na rozdíl od Ameriky, kde se každý, kdo měl jedinou kapku černé krve, automaticky stal černochem, v Jižní Africe se míšenci začali klasifikovat jako samostatná skupina, ani černí, ani bílí, nýbrž barevní. Všichni – barevní, černoši, běloši a Indové – si museli úředně zaregistrovat příslušnost ke své rase. Na základě rasové příslušnosti pak byly miliony lidí vyhnány z domova a přesídleny. Oblasti obývané Indy byly segregovány od oblastí obývaných barevnými, které byly separovány od černošských oblastí a ty zase od bělošských. Jednotlivé oblasti byly vzájemně odděleny ochranným pásmem země nikoho. Vláda přijala zákony, jež zprvu zakazovaly sex mezi Evropany a domorodci a posléze mezi bělochy a kýmkoli s jinou barvou pleti.

Nové zákony se vláda snažila prosazovat naprosto šíleným způsobem a za jejich porušení hrozilo až pět let vězení. Vznikaly policejní oddíly, jejichž jediným úkolem bylo při pochůzkách nahlížet do oken – k čemuž byli evidentně přidělováni jen ti nejkvalitnější strážci zákona. A pokud byl smíšený pár přistižen, Bůh jim pomáhej. Policie vyrazila dveře, vyvlekla lidi ven, zbila je a zatkla. Tedy, takhle vždycky dopadli černoši. S bělochy to bylo spíš: „Hele, řeknu, že jsi byl opilý, ale už to nedělej, jo? Tak nazdar.“ Tak se to vyřídilo s bělochem a černoškou. Když při sexu nachytali černocha s běloškou, měl štěstí, pokud ho neobvinili ze znásilnění.

Kdybyste se zeptali mé matky, jestli někdy uvažovala o tom, jaké důsledky přinese skutečnost, že má v době apartheidu dítě míšence, odpověděla by, že ne. Zkrátka něco chtěla, vymyslela způsob, jak toho dosáhnout, a pak to prostě udělala. Na něco takového potřebujete pořádnou dávku odvahy a máma ji měla. Kdybyste vždycky předem zvažovali všechny možné důsledky, nikam byste se nedostali. Přesto to byl bláznivý a lehkomyslný krok. Museli jsme mít nepředstavitelné štěstí, že se nám tak dlouho dařilo proklouzávat zákonu mezi prsty.

V době apartheidu mohli černoši pracovat pouze na farmě, v továrně nebo v dole. Černošky se uplatnily v továrně nebo jako služky. Moje matka nechtěla dřít v továrně, byla mizerná kuchařka a nikdy by nesnesla, aby ji nějaká bílá dáma celý den komandovala. A tak si, věrna své povaze, našla jinou cestu: chodila na kurz pro sekretářky a učila se psát na stroji. Černoška, jež se učí psát na stroji? Tenkrát to bylo, jako by se nevidomý učil řídit. Taková snaha si sice zasluhovala obdiv, ale šance, že se tím bude živit, byla minimální. Podle zákona byla administrativní a odborná práce vyhrazena bělochům. Černoši v kancelářích nepracovali. Moje máma však byla rebelka a naštěstí si pro svou vzpouru vybrala správnou chvíli.

Ve snaze zarazit mezinárodní protesty proti krutosti apartheidu a porušování lidských práv se jihoafrická vláda pustila počátkem 80. let 20. století do drobných reforem. Patřilo mezi ně i přijetí symbolického počtu černochů na pozice nižších úředníků, například písařek. Prostřednictvím pracovní agentury získala máma místo sekretářky v nadnárodní farmaceutické společnosti ICI v Braamfonteinu na předměstí Johannesburgu.

Když začínala pracovat, žila ještě s babičkou v Sowetu, na černošském předměstí, kam vláda mou rodinu před desetiletími přesídlila. Doma však byla nešťastná, a když jí bylo dvaadvacet, utekla a přestěhovala se do centra Johannesburgu. Mělo to jen jeden háček: zákon černochům bydlet v centru zakazoval.

Hlavním cílem apartheidu bylo vytvořit z Jižní Afriky bělošskou zemi. Všichni černoši měli být zbaveni občanství a odsunuti do bantustanů, částečně samosprávných černošských území, jež byla ve skutečnosti podřízena vládě v Pretorii. Jenže takzvaná „bílá země“ nemohla fungovat bez černé pracovní síly, která vytvářela její bohatství, což znamenalo, že černoši museli mít možnost žít v blízkosti bělošských oblastí. Proto vláda pro černošské dělníky vybudovala na předměstích jakási ghetta, jako bylo Soweto. Na černošském předměstí však směl bydlet jen ten, kdo v příslušném městě pracoval. Jestliže vám z nějakého důvodu odebrali doklady, mohli jste být deportováni zpět do bantustanu.

Pokud jste potřebovali jít do města, například do práce, museli jste mít u sebe průkaz s identifikačním číslem, jinak jste mohli být zatčeni. Platil taky noční zákaz vycházení: po určité hodině museli být všichni černoši zpátky doma na předměstí, jinak jim hrozilo zatčení. Mojí matce to bylo jedno. Rozhodla se, že se už domů nevrátí. Zůstala tedy ve městě, schovávala se a přespávala na veřejných záchodcích, dokud se nenaučila, jak ve městě přežít, od jiných černošek, které to dokázaly: od prostitutek.

Mnoho prostitutek ve městě bylo z kmene Xhosa. Mluvily stejným jazykem jako matka a poradily jí spoustu užitečných věcí. Například že si má obléknout uniformu služky, aby se mohla pohybovat po městě, aniž by ji někdo vyslýchal. Taky ji seznámily s bělochy, kteří byli ochotni pronajímat byt. Mnozí z nich byli cizinci, hlavně Němci a Portugalci – nedbali na zákony a rádi podepsali nájemní smlouvu i s prostitutkou, čímž jí poskytli místo k práci a bydlení výměnou za stálé sexuální služby. Moje máma o podobnou dohodu nestála, ale díky svému zaměstnání měla peníze na nájem. Přes jednu ze svých kamarádek prostitutek se seznámila s Němcem, jenž souhlasil, že jí pronajme byt na své jméno. Nastěhovala se a koupila si hromadu uniforem pro služky. Mnohokrát ji chytili a zatkli, protože se po pracovní době pohybovala v bílé zóně nebo protože u sebe neměla průkaz. Trestem za porušení propustkového zákona bylo třicet dní vězení nebo pokuta padesát randů, což obnášelo téměř polovinu jejího měsíčního platu. Radši však vždycky vyštrachala peníze na pokutu a šla si po svém.

Maminčin tajný byt se nacházel ve čtvrti Hillbrow. Bydlela v čísle 203. Na konci chodby, v bytě číslo 206, bydlel vysoký, hnědovlasý, hnědooký imigrant ze Švýcarska jménem Robert. V Jižní Africe jakožto bývalé obchodní kolonii se vždycky nacházela početná komunita přistěhovalců. Lidi si sem našli cestu. Mraky Němců. Spousta Holanďanů. Hillbrow byl v té době kulturním centrem, jihoafrickou obdobou Greenwich Village, kosmopolitním a liberálním prostředím, kde vládla prosperita. V místních galeriích a undergroundových divadlech se herci a umělci nebáli dát najevo svůj názor a kritizovat vládu před smíšeným publikem. V restauracích a barech, z nichž mnohé patřily cizincům, obsluhovali smíšenou klientelu – černochy, kteří nenáviděli status quo, a bělochy, jimž to prostě připadalo směšné. Lidi se taky tajně scházeli, obvykle buď u někoho v bytě, nebo v prázdném sklepě přebudovaném na klub. Integrace byla v podstatě politickou aktivitou, ale samotná setkání neměla s politikou nic společného. Šlo na nich o to, aby se lidi potkali a užili si zábavu.

Moje máma vzala toto prostředí útokem. Každou chvíli zavítala do nějakého klubu, na večírek, tancovala, stýkala se s lidmi. Pravidelně navštěvovala Hillbrow Tower, což byla v té době jedna z nejvyšších budov v Africe. V nejvyšším patře se nacházel noční klub s otáčivým tanečním parketem. Byla to vzrušující doba, ale nebezpečná. Občas úřady zavřely několik restaurací a klubů a zatkly účinkující i návštěvníky, občas to rebelům prošlo. Bylo to jako hod kostkou. Matka nikdy nevěděla, komu může věřit nebo kdo by ji mohl udat policii. Sousedé se udávali navzájem. Přítelkyně bílých mužů v mámině domě by si jistě našly důvod nahlásit černošku – bezpochyby prostitutku – která žila mezi nimi. A nezapomeňte, že někteří černoši pracovali pro vládu. Podle bílých sousedů mohla být máma klidně špiónka, jež se vydává za prostitutku převlečenou za služku a je nasazená v Hillbrow, aby donášela na bělochy, kteří porušují zákon. Takhle funguje policejní stát – všichni si myslí, že ostatní patří k tajné policii.

Když máma žila sama ve městě, kde nemohla nikomu věřit a kde ani jí nikdo nevěřil, začala trávit stále více času ve společnosti jediného člověka, s nímž se cítila v bezpečí: s vysokým Švýcarem z čísla 206. Jemu bylo čtyřicet šest let, jí čtyřiadvacet. On byl tichý a zdrženlivý, ona divoká a nevázaná. Zastavovala se u něj v bytě na kus řeči, účastnili se spolu tajných setkání, tančili v nočním klubu s otáčivým parketem. Až mezi nimi přeskočila jiskra.