The Voice of Knowledge

Copyright © 2004 Miguel Angel Ruiz, MD. and Janet Mills

Translation © Jan Brázda

ISBN 978-80-242-8677-8

Obsah

Poděkování

Toltékové

1 ADAM A EVA

2 NÁVŠTĚVA U DĚDEČKA

3 LEŽ O NAŠÍ NEDOKONALOSTI

4 NOC V POUŠTI

5 VYPRAVĚČ

6 VNITŘNÍ KLID

7 EMOCE JSOU SKUTEČNÉ

8 ZDRAVÝ ROZUM A SLEPÁ VÍRA

9 TRANSFORMACE VYPRAVĚČE

10 PSANÍ NAŠEHO PŘÍBĚHU S L ÁSKOU

11 OTVÍRÁNÍ DUCHOVNÍCH OČÍ

12 STROM ŽIVOTA

Tuto knihu věnuji andělům, kteří pomáhají

rozšiřovat poselství pravdy

po celém světě.

Poděkování

RÁD BYCH VYJÁDŘIL SVOU VDĚČNOST JANETĚ MILLSOVÉ, matce této knihy. Dále chci poděkovat Gabrielle Riverové, Gail Millsové a Nancy Carletonové, které tak láskyplně a štědře věnovaly svůj čas a schopnosti realizaci této knihy.

Toltékové

PŘED TISÍCI LETY BYLI TOLTÉKOVÉ ZNÁMÍ PO CELÉM jižním Mexiku jako „ženy a muži s hlubokými vědomostmi“. Antropologové o nich hovoří jako o národu nebo rase, ale Toltékové byli ve skutečnosti vědci a umělci, kteří založili společnost, jež zkoumala duchovní vědomosti a udržovala obyčeje předků. Jako mistři (nagualové) a žáci se shromáždili v Teotihuacanu, starobylém městě pyramid nedaleko Mexico City, známém jako místo, kde se „člověk stává Bohem“.

Nagualové byli nuceni skrývat moudrost předků a udržovat její existenci v tajnosti. Evropský zábor, spolu se zneužíváním osobní moci několika učedníky, je donutil skrývat vědomosti před těmi, kteří nebyli připraveni užívat ji moudře a kteří ji mohli vědomě zneužít pro osobní zisk.

Ezoterické vědomosti Toltéků byly naštěstí předávány z generace na generaci různými rody nagualů. Ačkoli byly po staletí zastřené tajemstvím, stará proroctví předpověděla příchod věku, v němž bude nutné vrátit toltéckou moudrost lidu. Don Miguel Ruiz, nagual z rytířského rodu Orlů, byl povolán, aby nám předal mocné učení Toltéků.

Toltécké vědomosti vycházejí z téže základní jednoty pravdy jako všechny posvátné ezoterické tradice na celém světě. Ačkoli toltécká tradice není náboženstvím, uznává všechny duchovní mistry na celém světě. Ačkoli přijímá ducha, lze ji přesněji popsat jako způsob života, jenž se vyznačuje snadnou dostupností štěstí a lásky.

HLAS

POZNÁNÍ

Co je pravda, je skutečné.

Co není pravda, není skutečné.

Je to iluze, ale vypadá to jako skutečnost.

Láska je skutečná.

Láska je nejvyšším projevem života.

1
ADAM A EVA

Stará pověst z jiného hlediska

PŘÍBĚH O ADAMOVI A EVĚ JE KRÁSNÁ A STARÁ POVĚST, kterou už téměř každý slyšel. Je to jeden z mých oblíbených příběhů, protože symbolicky vysvětluje to, co se pokusím vysvětlit slovy. Tento příběh je založen na absolutní pravdě, ačkoli jsem to jako dítě nechápal. Je to jedno z největších učení všech dob, ale já si myslím, že je většina lidí chápe nesprávně. Nyní vám tento příběh budu vyprávět z jiného hlediska, možná z hlediska toho, kdo jej stvořil.

Tento příběh je o vás a o mně. Je o nás. Je o celém lidstvu, protože, jak víte, lidstvo je jediná živá bytost: muž, žena – jsme totéž. V tomto příběhu si říkáme Adam a Eva, a jsme původní lidé.

Příběh začíná v době, kdy jsme byli nevinní, před tím, než jsme zavřeli své duchovní oči, tedy před tisíci lety. Tehdy jsme žili v ráji, jenž byl nebem na Zemi. Máme-li otevřené své duchovní oči, nebe opravdu existuje. Je to místo míru a radosti, svobody a věčné lásky.

Pro nás – Adama a Evu – bylo všechno prodchnuto láskou. Milovali jsme jeden druhého a žili v dokonalé harmonii se všemi tvory. Náš vztah k Bohu, našemu Stvořiteli, byl dokonalým společenstvím lásky, což znamená, že jsme neustále hovořili s Bohem a Bůh hovořil s námi. Bylo nepředstavitelné bát se Boha, který nás stvořil. Náš Stvořitel byl Bohem lásky a spravedlnosti, a my jsme v něho vkládali svou víru. Bůh nám dal naprostou svobodu, a my jsme milovali všechny tvory. Život v ráji byl krásný. Původní lidé viděli svět očima pravdy, takový, jaký je. Takoví jsme bývali, a bylo to snadné.

Pověst říká, že uprostřed ráje byly dva stromy. Strom života, který dával život všemu existujícímu, a strom smrti, lépe známý jako strom poznání. Strom poznání byl krásný strom se šťavnatými plody. Velice svůdný. A Bůh nám řekl:

„Nepřibližujte se ke stromu poznání. Ochutnáte-li ovoce z tohoto stromu, můžete umřít.“

Samozřejmě, žádný problém. Protože jsme však od přírody zvídaví, šli jsme se na strom podívat. Jestliže si ten příběh pamatujete, jistě víte, kdo žil v koruně tohoto stromu. Strom poznání byl domovem velkého jedovatého hada. Had je dalším symbolem toho, čemu říkají Toltékové Parazit, a vy si umíte představit proč.

Příběh říká, že had, který žil v koruně stromu poznání, byl padlý anděl, který býval velice krásný. Jak víte, anděl je posel, který přináší boží poselství – poselství pravdy a lásky. Z jakéhosi neznámého důvodu však tento padlý anděl už nepřinášel pravdu, což znamená, že přinášel falešná poselství. Jeho poselstvím byl strach místo lásky, lež místo pravdy. Příběh popisuje padlého anděla jako prince lží, což znamená, že byl neskonalým lhářem. Každé slovo vycházející z jeho úst byla lež.

Princ lží žil v koruně stromu poznání a ovoce z toho stromu, jež bylo poznáním, bylo zamořeno lží. Přišli jsme k tomu stromu a měli s princem lží neuvěřitelný rozhovor. Byli jsme nevinní. Nic jsme nevěděli. Každému jsme věřili. A najednou jsme potkali prince lží, prvního vypravěče a velice chytrého chlapíka. Příběh začal být zajímavější, protože had si vymyslil svůj vlastní příběh.

Ten padlý anděl mluvil a mluvil a mluvil, a my jen poslouchali a poslouchali a poslouchali. Jak víte, když jsme malé děti a prarodiče nám vyprávějí pohádky, chceme slyšet všechno, co nám vypravují. Učíme se a všechno je to velice svůdné; chceme vědět víc. Ale tohle byl princ lží. Nebylo pochybností – anděl lhal a jeho lži nás svedly. Věřili jsme mu, a to byla velká chyba. To se stane, když jíte ovoce ze stromu poznání. Souhlasili jsme a považovali jeho slova za pravdivá. Uvěřili jsme jeho lžím; vložili jsme do nich svou víru.

Když jsme ochutnali jablko, snědli jsme lži, které přicházejí s poznáním. Co se stane, když sníme lež? Uvěříme ji, a prásk! Lež žije v nás. To je snadno pochopitelné. Naše mysl je velice úrodnou půdou pro myšlenky, pojmy a názory. Když nám někdo řekne lež a my jí věříme, lež se zakoření v naší mysli. A tam pak roste jako strom. I malá lež může být velice nakažlivá, neboť přenáší svá semena od jednoho člověka k druhému. Lži se zakořenily v naší mysli a vytvořily celý strom poznání v naší hlavě, což je všechno, co víme. Ale co vlastně víme? Většinou samé lži.

Strom poznání je mocný symbol. Pověst říká, že každý, kdo ochutná ovoce ze stromu poznání, pozná dobro a zlo; pozná rozdíl mezi tím, co je správné, a tím, co je špatné, mezi tím, co je krásné, a tím, co je ošklivé. Získá všechny tyto vědomosti a začne posuzovat. A právě to se stalo v naší hlavě. A symbolizmus jablka ukazuje, že každý pojem, každá lež je jako plod se semenem. Když zasadíme semeno do úrodné půdy, vyroste další strom. Ten strom pak nese další plody a podle těchto plodů jej poznáme.

Každý z nás má svůj vlastní strom poznání, jímž je náš názorový systém. Strom poznání je strukturou všeho, čemu věříme. Každá myšlenka a každý názor tvoří jednu větev stromu. Jakmile strom poznání začne růst v naší mysli, slyšíme padlého anděla mluvit velmi hlasitě. Tento padlý anděl, tento princ lží, žije v naší mysli. Toltékové říkali, že Parazit žil v jablku; my jsme snědli jablko a Parazit do nás vstoupil. Dnes žije Parazit naším životem. Tento vypravěč se rodí v naší hlavě a žije tam, protože ho živíme svou vírou.

Příběh o Adamovi a Evě popisuje, jak lidstvo spadlo ze snu o nebi do snu o pekle; říká nám, jak jsme se stali tím, čím dnes jsme. Podle příběhu jsme z jablka ukousli jen jediné sousto, ale to není pravda. Já si myslím, že jsme snědli celé jablko a udělalo se nám špatně z těch lží a emočního jedu. Lidé snědli všechny pojmy, všechny názory a všechny příběhy, jež nám ten lhář vyprávěl, ačkoli nic z toho nebyla pravda.

V tu chvíli jsme zavřeli své duchovní oči a přestali vidět svět očima pravdy. Začali jsme vnímat svět úplně jinak a všechno se změnilo. Dokázali jsme vnímat jen vědomosti a lži. Přestali jsme žít v nebi, protože lži do nebe nepatří. A tak jsme přišli o ráj: sníme jen o lžích. Celý sen lidstva vytváříme na základě lží.

Než jsme ochutnali jablko ze stromu poznání, žili jsme v pravdě. Mluvili jsme jen pravdu. Žili jsme v lásce a beze strachu. Když jsme snědli jablko, začali jsme trpět pocity viny a studu. Přestali jsme se považovat za dost dobré a stejně jsme posuzovali i druhé lidi. S posuzováním přišla polarita, odloučenost a potřeba trestat a být trestán. Přestali jsme být jeden k druhému laskaví; přestali jsme milovat všechny boží tvory. Trpěli jsme a začali jsme obviňovat sami sebe, druhé lidi a dokonce i Boha. Přestali jsme věřit, že nás Bůh miluje a že je spravedlivý; začali jsme věřit, že nás Bůh potrestá a že nám ublíží. Byla to lež. Nebyla to pravda, ale mu tomu uvěřili a odvrátili se od Boha.

Z tohoto hlediska je snadné pochopit, co to je prvotní neboli dědičný hřích. Dědičný hřích není sex. Ne, to je jen další lež. Dědičný hřích znamená věřit lžím, které nám řekl zlý had, padlý anděl. Hřešit znamená „jít proti“. Hřích je všechno, co říkáme proti sobě, všechno, co děláme proti sobě. Hřešit nemá nic společného s obviňováním a morálním odsuzováním. Hřešit znamená věřit lžím a používat lži proti sobě. Z tohoto dědičného hříchu, z této prvotní lži se rodí všechny ostatní hříchy.

Kolik lží slyšíte ve své hlavě? Kdo mluví, kdo odsuzuje, kdo má všechny ty názory? Jestliže nemilujete, pak je to proto, že vám to nedovolí hlas ve vaší hlavě. Jestliže se neradujete ze života, pak je to proto, že vám to nedovolí ten hlas.

A nejen to – lhář ve vaší hlavě má potřebu vyprávět svůj příběh a vyjádřit všechny ty lži. Sdílíme ovoce svého stromu s druhými lidmi, a protože všichni ostatní mají v hlavě stejného lháře, naše lži se stávají mocnější. Můžeme víc nenávidět. Můžeme víc ubližovat. Můžeme obhajovat své lži a stát se fanatiky. Ve jménu těchto lží ničíme jeden druhého. Kdo žije náš život? Kdo činí naše rozhodnutí? Myslím, že odpověď je jasná.

Dnes víme, co se děje v naší hlavě. Žije tam vypravěč; je to onen hlas. A ten hlas mluví a mluví a mluví, a my posloucháme a posloucháme a věříme každému jeho slovu. Ten hlas nepřestane nikdy nic posuzovat. Posuzuje všechno, co děláme, všechno, to co neděláme, všechno, to co cítíme, všechno, co necítíme, a všechno, co dělají všichni ostatní. Stále mluví a pomlouvá, a co vlastně říká? Lži, většinou samé lži.

Tyto lži upoutávají naši pozornost a všechno, co vidíme, jsou lži. Z toho důvodu nevidíme realitu nebe, které existuje v téže době a v témž místě. Nebe nám patří, neboť jsme děti nebe. Nepatří nám hlas v naší hlavě. Když se narodíme, tento hlas nemáme. Hlas v naší hlavě přichází s učením – nejdřív jazyk, pak různé názory a nakonec soudy a lži. Když se jako děti učíme mluvit, mluvíme jen pravdu. Strom poznání je však postupně programován v naší hlavě a velký lhář nakonec začne ovládat sen našeho života.

V okamžiku, kdy jsme se odloučili od Boha, začali jsme Boha hledat. Začali jsme hledat lásku, o které jsme si myslili, že ji nemáme. Začali jsme hledat spravedlnost, krásu, pravdu. Naše hledání začalo před tisíci lety, a dodnes hledáme ráj, jejž jsme ztratili. Hledáme sami sebe, chceme být tím, čím jsme byli, dokud jsme nevěřili lžím. Chceme se stát autentickými, milujícími a radostnými. Hledáme své Já.

To, co nám řekl Bůh, byla pravda: ochutnáme-li jablko ze stromu poznání, můžeme umřít. Jablko jsme snědli a teď jsme mrtví. Jsme mrtví, protože jsme ztratili své autentické já. Náš život za nás žije velký lhář, princ lží, hlas v naší hlavě. Můžete tomu říkat myšlení. Já to nazývám hlasem vědomostí.

MYŠLENKY K PŘEMÍTÁNÍ

• Naše mysl je úrodná půda pro pojmy, myšlenky a názory. Když nám někdo řekne lež a my jí věříme, tato lež se zakoření v naší mysli a roste jako strom. I malá lež může být velice nakažlivá, neboť přenáší svá semena od jednoho člověka k druhému.

• Vědomosti vstupují do naší mysli a reprodukují v naší hlavě všechno, co víme. S veškerými vědomostmi ve své hlavě vnímáme jen to, čemu věříme; vnímáme jen své vlastní vědomosti. A co vlastně známe? Většinou samé lži.

• Jakmile strom poznání začne růst v naší mysli, slyšíme padlého anděla mluvit velmi hlasitě. Tento hlas stále něco posuzuje. Říká nám, co je správné a co je špatné, co je krásné a co je ošklivé. Tento vypravěč se rodí v naší hlavě a žije tam, protože ho živíme svou vírou.

• Nebe existuje, máme-li otevřené své duchovní oči. Jakmile naši pozornost upoutají lži, naše duchovní oči se zavřou. Zapomeneme sen o nebi a začneme žít sen o pekle.

• Nebe nám patří, neboť jsme děti nebe. Nepatří nám hlas v naší hlavě. Když se narodíme, tento hlas nemáme. Myšlení přichází s učením – nejdřív jazyk, pak různé názory a nakonec soudy a lži. Hlas vědomostí přichází s hromadícími se znalostmi.

• Dokud nejíme lži, které přicházejí s vědomostmi, žijeme v pravdě. Mluvíme jen pravdu. Žijeme v lásce a beze strachu. Jakmile získáme vědomosti, přestaneme se považovat za dost dobré; trpíme pocitem viny, studu a máme potřebu trestat a být trestáni. Začínáme žít ve lži a odloučíme se od Boha.

• V okamžiku, kdy se odloučíme od Boha, začneme Boha hledat. Hledáme lásku, o které si myslíme, že ji nemáme. Hledáme spravedlnost, krásu, pravdu – chceme se stát tím, čím jsme byli, dokud jsme nevěřili lžím. Hledáme své autentické já.

2
NÁVŠTĚVA U DĚDEČKA

Objevení jednoduché pravdy

MĚL JSEM TO ŠTĚSTÍ, ŽE JSEM VYRŮSTAL VE STARÉ tradici Toltéků. Moje matka byla velká léčitelka, takže pro mě nebylo tak zvláštní být svědkem zázraků, neboť jsem neznal nic jiného. Od dětství jsem věřil, že nic není nemožné, ale to, co jsem se naučil o Toltécích, bylo plné předsudků a mýtů. Předsudky jsem viděl všude, a tak jsem se začal bouřit proti všem lžím, které z této tradice pocházely. Zpochybňoval jsem všechno do té doby, než mi jisté zážitky otevřely oči. Tehdy jsem pochopil, že to, co jsem se naučil od starých Toltéků, nebyly jen teorie. Věděl jsem to, ale neuměl jsem to vysvětlit slovy.

V této knize vám chci vyprávět o některých zážitcích, které úplně změnily můj pohled na život. S každým novým zážitkem jsem si uvědomil něco, co bylo vždycky zjevné, ale co jsem do té doby ještě nikdy neviděl. Možná vám to nebudu vyprávět přesně tak, jak se to stalo, ale tak to vnímám a tak se to snažím vysvětlit sám sobě. Možná jste prožili podobné okamžiky, kdy jste si uvědomili, tak jako já, že většina toho, čemu věříme, není pravda. Vždycky přicházejí příležitosti poznat pravdu; a můj život byl plný takových příležitostí. Mnohé z nich jsem nevyužil, ale jiné mi otevřely oči a změnily můj názor na život.

Jednou z těchto příležitostí byla návštěva u mého dědečka, když jsem chodil na univerzitu. Dědeček byl starý nagual, což je něco jako šaman. Tehdy mu bylo téměř devadesát a lidé ho navštěvovali, aby se od něho něco naučili. Dědeček mě učil už od dětství a já se usilovně snažil získat si jeho úctu.

V té době jsem si hrál na intelektuála a chtěl ho ohromit svými názory na všechno, co jsem se naučil ve škole. Tomuto člověku, který mě v životě ovlivnil nejvíc ze všech lidí, jsem chtěl ukázat, jak jsem chytrý. Hodně štěstí! Přišel jsem do jeho domu a on mě přivítal jako obvykle – s širokým úsměvem a nesmírnou láskou. Začal jsem mu vysvětlovat své názory na nespravedlnost, bídu, násilí a na konflikt mezi dobrem a tím, co jsem tehdy nazýval zlem.

Dědeček byl velice trpělivý, a tak pozorně naslouchal všemu, co jsem říkal. Pak mě povzbudil, abych řekl ještě víc, abych ho mohl ohromit. Najednou jsem si všiml, jak se usmívá. Okamžitě jsem si uvědomil, že něco přijde. Vůbec jsem dědečka neohromil. „Dělá si ze mě legraci,“ napadlo mě. Dědeček si všiml mé reakce a podíval se mi přímo do očí. „Naučil ses velice krásné teorie,“ řekl. „Ale jsou to jen teorie. Všechno, co jsi mi zatím řekl, jsou jen příběhy. To neznamená, že to je pravda.“

Příliš se mi to nelíbilo, neboť jsem to bral osobně, a proto jsem začal obhajovat své stanovisko. Bylo však příliš pozdě, protože dědeček už začal mluvit. Podíval se na mě s širokým úsměvem a řekl: „Většina lidí věří, že ve vesmíru existuje velký konflikt, konflikt mezi dobrem a zlem. Ale tak tomu není. Je sice pravda, že existuje konflikt, ale ten existuje jen v lidské mysli, nikoli ve vesmíru. Pro rostliny a zvířata žádný konflikt neexistuje. A neexistuje ani pro hvězdy a zbytek přírody. Tento konflikt existuje jen pro lidi. A ve skutečnosti to není konflikt mezi dobrem a zlem. Skutečný konflikt v naší mysli je konflikt mezi pravdou a lží. Dobro a zlo jsou jen výsledkem tohoto konfliktu. Důsledkem víry v pravdu je dobrota, láska a štěstí. Žiješ-li v pravdě, cítíš se dobře a tvůj život je krásný. Víra ve lži produkuje to, čemu říkáte zlo; obhajoba lží produkuje fanatizmus. Víra ve lži způsobuje nespravedlnost, násilí a utrpení nejen ve společnosti, ale také v duši jedince. Vesmír je velmi jednoduchý, ale lidé všechno komplikují.“ Hm... To bylo sice logické a já to chápal, ale nevěřil jsem tomu. Jak by mohly být všechny konflikty, všechny války, násilí a nespravedlnost důsledkem něčeho tak jednoduchého? Určitě to je mnohem komplikovanější.