Dosud vyšla tato díla Lorny Byrneové:

Andělé v mých vlasech

Schody do nebe

Andělské poselství naděje

Nebeská láska

ANGELS AT MY FINGERTIPS

Copyright © Lorna Byrne, 2017

Translation © Vlasta Hesounová, 2022

ISBN  978-80-242-8676-1

Obsah

- Úvod

- KAPITOLA PRVNÍ Začátek

- KAPITOLA DRUHÁ Můj anděl strážný

- KAPITOLA TŘETÍ Bolestná minulost

- KAPITOLA ČTVRTÁ Udělat místo pro Boha

- KAPITOLA PÁTÁ Hloubka andělů

- KAPITOLA ŠESTÁ Lékař, který mi poslal pacienta

- KAPITOLA SEDMÁ Jan Křtitel

- KAPITOLA OSMÁ Bůh si k sobě bere maminku

- KAPITOLA DEVÁTÁ Archanděl Gabriel a naši milí

- KAPITOLA DESÁTÁ Můj život den za dnem

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ Anděl Hosus sedí na mé posteli s tajemnou knihou

- KAPIT OLA DVANÁCTÁ Znovu se vidím s Joem

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ Práva dětí

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ Návštěva Sainte-Chapelle

- KAPITOLA PATNÁCTÁ Staly se z andělů triviální a zkomercionalizované bytosti?

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ Andělé den za dnem

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ Poslech modlitby

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ Zářivé dítě

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ Poslední rok ve škole a moje setkání se svatým Františkem

- KAPITOLA DVACÁTÁ Svatá místa a zkoušky v autoškole

- KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ Motýli

- KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ Kostel

- KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ Matka země

- KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ Ježíš a Strom života

- KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ Anděl Amen, všední život a moje přítelkyně Catherine

- KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ Svitek

- KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ Třináctiletá Olivie

- KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ Přírodní energie

- KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ Neznámí lidé u vrat

- KAPITOLA TŘICÁTÁ Můj láskyplný ptáček

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ Pamatujte si, že vás Bůh miluje

- KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ Odsudky

- KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ Setkání s Brianem

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ Sklenice mléka

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ Ukřižování

- Poděkování

Tuto knihu věnuji všem,

kdo mi pomáhají šířit lásku a pokoj po celém světě.

Úvod

Je to už mnoho let, kdy mi andělé řekli, co je mým posláním: připomínat lidem, že každý máme svého anděla strážného, a poučit je o duchovní skutečnosti života.

Od andělů se stále dozvídám něco nového. Neřekli mi všechno najednou, když jsem byla ještě malá, ale vykládají mi věci postupně, abych je dokázala pochopit – a píšu o nich teprve ve chvíli, kdy mi dají pokyn, že svět je připraven jim porozumět.

Někdy se dozvím něco, o čem nesmím mluvit, a jindy zase můžu prozradit věci, které jsem dosud musela držet v tajnosti. Například jsem dlouho nesměla v žádném případě hovořit o svém vlastním andělu strážném.

Tato kniha je podobných tajností plná, ale nyní jsem dostala pokyn, že je smím, vlastně musím odhalit.

Tahle knížka je pokračováním knihy Andělé v mých vlasech a líčí příběhy z mého života tak, jak šly za sebou, včetně vyprávění o tom, jak jsem vychovávala své děti, o setkáních s archandělem Michaelem, s andělem Eliášem a o ptáčku lásky; obsahuje epizody velkého štěstí i neštěstí, příběhy o lásce ztracené a nalezené.

V této knížce vám poradím, jak se můžete dostat do větší blízkosti svého anděla strážného. Můj anděl strážný mě to naučil, když jsem byla dítě, takže nyní vám tuto znalost můžu předat, abyste se mohli se svým andělem strážným spirituálně lépe spojit.

Když se dnes ohlédnu na svůj dosavadní život ve světle toho, co jsem se dozvěděla a prožila od napsání Andělů v mých vlasech, chápu mnohem jasněji, co se mi děje a proč – právě tak, jako lépe chápu, co se děje s námi se všemi a se světem, v němž žijeme. V předchozích knihách i veřejných vystoupeních jsem se soustředila na roli andělů v lidském životě. V této knize se chci zaměřit také na roli našich drahých, kteří nás navždy opustili, duší z nebe, které mají povoleno nás krátce navštěvovat, a pohovořím o tom, jak bychom měli s nimi komunikovat. Také vyložím, jak se můžeme modlit k Bohu společně s anděly a jak tyto modlitby přetvářejí celou lidskou bytost.

Především ale mnohem lépe chápu, jak nás andělé vidí, jak nás milují, co mohou pro nás udělat a co od nás chtějí – co vidí.

Bůh i andělé jsou kolem nás a jsou ochotni nám v každé chvíli pomoct – stačí jen poprosit je a samozřejmě naslouchat. Proto jsem nazvala tuto knížku Andělé na dosah.

KAPITOLA PRVNÍ

Začátek

Byla jsem ponořená do svého vlastního světa, vybarvovala jsem obrázek pastelkami, které byly poházené kolem mě po podlaze. Snažila jsem se ze všech sil nepřetahovat obrysy, ale moc mi to nešlo, a chvílemi jsem z toho byla nešťastná. Byly mi v té době asi čtyři roky.

A toho dne se nad mou ručkou objevila ohromná zlatavá ruka, plná světla. Dotek té andělské ruky mě naplnil takovou láskou, že jsem málem zapomněla na obrázek, který jsem vybarvovala. Místo toho jsem se soustředila na andělskou ruku, která se vznášela nad mojí, a byla jsem vší tou září jako očarovaná. Dlouhé prsty té ruky byly naprosto dokonalé, když se pohybovaly současně s mými prsty, když mi vedly pastelku po papíře, a konečky andělských prstů přitom jiskřily. Měla bych říct, že celá ruka toho anděla přímo zářila jako pochodeň, svítila na podlahu, kde jsem měla položené omalovánky a všechny ty barvičky kolem dokola.

Anděl mi řekl: „Maminka jde.“

Maminka vešla do pokoje, chvíli u mě postála a řekla: „To je opravdu moc pěkný obrázek.“ Vzhlédla jsem a usmála se na ni. Maminka se otočila, přešla k oknu a roztáhla závěsy, aby dovnitř šlo víc světla. Beze slov jsem anděla oslovila, jak jsem to často dělávala. Nebylo totiž nutné říkat něco nahlas.

„Maminka nevidí to světlo, které jsi pro mě rozsvítil. Ona neví, že nepotřebuju, aby roztahovala závěsy.“

Anděl odpověděl: „Lorno, nezapomeň, že tohle je tajemství, nic neříkej.“

Souhlasila jsem: „Dobrá.“

Maminka odešla z pokoje a vrátila se do kuchyně.

V našem malém obývacím pokoji bylo jinak skoro pořád šero. Ve dne nám maminka nedovolila, abychom svítili. Když se teď ohlédnu do minulosti, vím, že rodiče měli moc málo peněz. Už jsem obrázek měla skoro vybarvený, když do pokoje vešla naše kočka Blackie a posadila se vedle nás. Anděl zvedl ruku a natáhl se po pastelkách rozložených po zemi. Aniž se jich dotkl, ukázal na ně prstem a pastelky se začaly hýbat jako samy od sebe. Musela jsem se smát, když Blackie zvedla tlapku a začala si s nimi hrát. Chytila jednu pastelku mezi tlapky a pak se s ní překulila na záda. Nemohla se toho nabažit, chytala tužky a válela se s nimi po zemi.

Zeptala jsem se: „Vidí Blackie to světlo, které vychází z tvé ruky?“

Anděl odpověděl: „Ne, Blackie je nevidí.“ Pak zase přesunul ruku nad můj obrázek na podlaze a ten se úplně rozzářil.

Zaradovala jsem se a řekla: „Hotovo!“

Když jsem ho zvedla, abych se na něj pořádně podívala, anděl mi pošeptal do ucha: „Víš, Lorno, ty už dokážeš vybarvit obrázek i bez mé pomoci.“ A jsem si jistá, že to řekl proto, že jsem si dřív myslela, že bez andělské pomoci nedokážu ani vybarvit omalovánky.

„Děkuju ti, anděli, že mě učíš a pomáháš mi.“ Tohle jsem říkala pokaždé, když mi anděl při vybarvování obrázku vedl ruku.

Anděly v tělesné podobě vídám od nejútlejšího dětství. Ani si nedokážu představit, jaký by to byl život, kdybych je nemohla vidět a povídat si s nimi. Pro mě je to normální, ale vím, že pro vás ne.

Nedokážu vám říct nic jiného, než abyste odhodili pochybnosti a uvědomili si, že jste víc než lidská bytost. Jste něco víc, milionkrát víc. Máte totiž duši. Jste duchovní bytost právě tak jako fyzická osoba. Jen se nad tím chvíli zamyslete. I když jste třeba skeptik, možná dokonce i cynik, zeptejte se sami sebe: Co můžu ztratit, jestliže přijmu možnost, že mám anděla strážného?

Jednou v zimě jsem se maminky zeptala, jestli si můžu jít hrát ven na dvorek. Maminka odpověděla: „Ano, ale musíš se pořádně obléct.“ Slíbila jsem jí to a rozběhla jsem se do předsíně pro kabátek. Maminka vyšla za mnou. „Tady máš ještě staré rukavice, vezmi si je, ať tě nezebou ruce.“ Přeběhla jsem předsíň a zastavila se u dveří do dílny. Bylo tam málo vidět. Vždycky mi chvíli trvalo, než jsem se rozkoukala, abych mohla v tom šeru projít mezi různým harampádím a dostala se k zadním dveřím. (Tehdy jsme ještě bydleliv našem domku v Old Kilmainhamu.)

Ten dům byl jako domeček pro panenky. Žili jsme tam od té doby, co jsem se narodila, až do dne, kdy se nám propadla střecha – to mi bylo asi pět let. Já si totiž moc přesně nepamatuju časové údaje, takže si nikdy nejsem stoprocentně jistá. Ale když nám ta střecha spadla, přestěhovali jsme se do Ballymunu, k sestřenici Netty. Ona žila sama. Rodiče jí umřeli, když byla ještě mladá. Bydleli jsme u ní ale jenom pár let a pak jsme se přestěhovali do domu v Edenmore, Raheny, který nám přidělila městská rada. Všechny domy tam vypadaly úplně stejně. Tatínek měl v práci nějaký úraz. Pokud se pamatuju, tak místo finančního odškodnění mu pak dali nějakou vedoucí funkci. Díky těm penězům navíc, které tatínek dostával jako vedoucí, pak rodiče dokázali něco ušetřit. Za pár let koupili dům v Leixlipu, to je město poblíž Dublinu. V té době mi bylo víc než dvanáct let. Žila jsem tam s naší rodinou, než jsem se vdala za Joea a koupili jsme si domek v Maynoothu, dostali jsme tenkrát půjčku od městské rady.

Přešla jsem po cestičce naši zahradu a pak jsem vylezla na lavičku na jejím konci. Po ní jsem se dostala k nízké zídce a začala jsem si u ní hrát. Stavěla jsem si domeček z klacíků a kamínků, když tu jsem uslyšela, že mě někdo volá. Otočila jsem se a ani ne metr ode mne stál archanděl Michael u dveří malého dřevěného domku – to byla naše kadibudka. Usmála jsem se na Michaela od ucha k uchu, pozdravila ho a dál jsem hledala na zemi vhodné kamínky. Zeptala jsem se ho, jestli mi přišel pomoct.

„Ne, Lorno,“ odpověděl, „přišel jsem si s tebou jenom popovídat.“ Přestala jsem sbírat oblázky. Právě jsem si chtěla těch pár kamínků, co jsem měla v ruce, položit na zídku, aby se mi neztratily, když se najednou nad mou rukou zjevila ohromná zlatá ruka, plná světla. Archanděl Michael se mě zeptal: „Lorno, víš, čí je ta ruka?“

„No jistě. To je ruka anděla, který je pořád se mnou, i když spím v posteli. Kdykoli na chviličku otevřu oči, vidím, že mě anděl drží v náručí. Je to můj anděl strážný. Copak ty to nevíš, Michaeli? Anděla strážného má přece každý, tak já ho musím taky mít.“ Archanděl Michael se zasmál a znělo to, jako když hrom zarachotí, a já jsem se musela smát. „Jenom jsem čekala, kdy mi to řekneš,“ pokračovala jsem, „už jsem si trochu dělala starost. Bála jsem se tě zeptat, protože co kdybys řekl, že žádného anděla strážného nemám. Ale teď jsem spokojená.“ Vídala jsem totiž za každým člověkem jeho anděla strážného. Archanděl Michael mi o andělech strážných často vyprávěl, ale o mém se nikdy výslovně nezmínil. Jako dítě jsem si často myslela: „A co já?“ A čekala jsem, kdy mi archanděl Michael potvrdí, že i já mám vlastního anděla strážného.

V tu chvíli se ten anděl s ohromnou zlatou rukou, kterou držel nad mojí, přede mnou zjevil. Řekla jsem mu: „Ještě jsem tě stát takhle před sebou neviděla.“

Anděl odpověděl: „Už jsem se ti zjevil mockrát, Lorno, jenže většinou, když spíš. Někdy stojím před tebou, když vybarvuješ obrázky a nepotřebuješ, abych ti pomáhal. Jenom sis toho nevšimla.“

Andělé strážní tu a tam opustí místo za člověkem a přesunou se před něho. A někdy, i když máte anděla strážného za sebou, ve skutečnosti je ve stejné chvíli i kolem vás. Těžko se to vysvětluje. Anděl strážný se někdy přemístí před člověka, kterého střeží. To dělá zejména v těžkých obdobích, protože chce svému svěřenci pomoct, aby se s ním spojil a uviděl, jak překonat nesnáze díky přítomnosti anděla strážného. Tím se mu podaří pochopit, že je ještě naděje.

Archanděl Michael se mě pak zeptal: „Pamatuješ si ještě, co jsem ti o tvém andělu strážném vyprávěl?“

„Snad ano!“

„Tak mi pověz, co sis zapamatovala, Lorno.“ Na chvilku jsem se zamyslela a pak jsem se rozpomněla. Uvědomila jsem si ovšem, že až do té chvíle jsem si nevybavovala nic z toho, co mi kdy archanděl Michael o andělech strážných vyprávěl. Michaelovi jsem řekla: „Seděla jsem nahoře u sebe na posteli a ty jsi vešel do pokojíčku. Měl jsi v ruce knihu a ta kniha byla otevřená. Ty jsi mi z ní četl a vykládal jsi mi o mém andělu strážném. Řekl jsi mi, že můj anděl strážný mě nikdy ani na vteřinu neopustí, že nikdy nebudu sama a že můj anděl ke mně cítí lásku. Ty znáš to těžké slovo, archanděli Michaeli, viď? Já ho asi neumím říct správně.“

Archanděl Michael mi napověděl: „Bezpodmínečná láska.“

„Ano, to je to slovo.“

„Tak si ho řekni nahlas, Lorno.“

Opakovala jsem si to slovo asi šestkrát, než jsem ho zvládla vyslovit bez chyby. Protože jsem dyslektička, dělalo mi potíž takový výraz vyslovit, a což teprve ho pochopit!

Pak jsem tedy řekla: „Bezpodmínečná láska. Už to dokážu vyslovit, když mi to napřed řekneš, archanděli Michaeli. A co jsi mi ještě povídal o mém andělu strážném?“

Odpověděl: „Že jsi pro svého anděla strážného ten nejdůležitější člověk na světě.“ Usmála jsem se na archanděla Michaela a pomyslela jsem si, že teď už jsem si vzpomněla na všecko, ale on se ptal dál: „Neříkal jsem ti ještě něco?“ Podívala jsem se na svého anděla strážného, který stál přede mnou, z výšky se na mě usmíval a držel mě za ruku. Chvíli jsem si lámala hlavu. Skutečně jsem se snažila ze všech sil si vzpomenout, jestli mi Michael vykládal ještě něco. Podíva la jsem se na archanděla Michaela a vtom se mi to vybavilo. Radostí jsem vykřikla.

„Ano, už jsem si vzpomněla, on je dveřník mojí duše!“ Stála jsem tam a upírala pohled na svého anděla strážného. Mohla jsem na něm oči nechat. Podle mě byl krásnější než kterýkoli jiný anděl, kterého jsem kdy viděla. Vyzařovalo z něho světlo, a tak jsem dokázala vidět lidskou podobu, kterou na sebe vzal. Snažila jsem se prohlédnout si ho celého od hlavy k patě. Dívala jsem se na svého anděla strážného, jako bych měla před očima zvětšovací sklo; nechtěla jsem, aby mi něco uniklo. Nechtěla jsem nic přehlédnout.

Měl na sobě zlatavé roucho, které mu splývalo k chodidlům. Nedokázala jsem poznat, kolik toho na sobě má, ale každý záhyb té látky byl dokonalý. A roucho se mírně vlnilo, jako kdyby pofukoval lehký vánek.

Udělala jsem krok dopředu, abych ho objala, ale archanděl Michael řekl: „To nemůžeš, Lorno. Nesmíš se dotknout svého anděla strážného, i když někdy to může vypadat, že by to bylo možné. To se může stát jenom tak, že tě tvůj anděl zahalí svým rouchem. Jinak se to stát nemůže. Ty sama to udělat nesmíš. Jen tvůj anděl strážný.“

„Já vím,“ řekla jsem smutně Michaelovi, „ale moc bych si přála, aby to šlo.“ Můj anděl strážný se na mě z výšky usmíval, ale neřekl ani slovo. Připadal mi jako hotový obr. A najednou, zničehonic, roztáhl křídla dopředu a ovinul je kolem mě. Křídla byla ze zlatých peříček nejrůznějších tvarů i velikostí. Viděla jsem každé jednotlivé pírko, každičkou podrobnost. Peříčka vypadala tak měkoučká. Některá měla tvar jako normální ptačí peří, jaké dobře známe, ale jiná měla tvar koleček, trojúhelníčků, čtverečků, křížků a těžko říct, čeho ještě.

Archanděl Michael na mě zavolal a v tu chvíli anděl strážný křídla zase pomaloučku a jemně rozevřel jako dveře. Podívala jsem se nahoru a v tom okamžiku se archanděl Michael několika per anděla strážného dotkl konečky prstů. A pera se rozzářila! Některá měla tvar jako nějaký symbol, začala se točit dokola a téměř se mě dotýkala. Ucítila jsem jemný závan. Pak archanděl Michael prst odtáhl a pera přestala vířit. Zeptala jsem se, jestli si na ně smím sáhnout.

To mi můj anděl strážný nedovolil. Ale když skládal křídla, jedním perem ze špičky toho pravého mi přejel po ruce. Ten dotek byl úžasně heboučký a projel mi celým tělem jako pocit lásky. A anděl strážný současně pustil mou levou ruku. Archanděl Michael pak řekl, že už musí jít, a zmizel.

Obrátila jsem se ke svému andělu strážnému. „To jsem ráda, že ty jsi nikam nemusel odejít.“

Anděl mi pošeptal do ucha: „Vždyť já jsem pořád s tebou, Lorno.“

Chytila jsem se za pusu, odskočila a řekla: „Jé, já jsem zapomněla archandělu Michaelovi říct, že nikomu nesmím prozradit tvoje jméno. Musí to zůstat jako tajemství.“ Můj anděl se na mě usmál a odpověděl, že to ví. Pak ukázal na kamínky, s kterými jsem si předtím hrála. Sebrala jsem kamínky ze zídky a hrála jsem si dál, stavěla jsem ten domeček z klacíků a kamínků.

Andělé nejsou muži ani ženy. To jenom někdy na sebe berou ženskou nebo mužskou podobu, ale někdy ani to ne. Můj anděl strážný mi vždycky připadá jako muž. Nikdy jsem o něm zatím nemluvila, protože jsem to měla zakázané. Po celý život mi můj anděl strážný připomínal, že o něm nemám mluvit a nikomu nesmím sdělit jeho jméno, ale jednoho dne že mi dovolí prozradit aspoň něco. Nikdy mi nedovolí, abych vám prozradila jeho jméno, ani abych vám vyprávěla všechno. Poté co vyšla moje první knížka, Andělé v mých vlasech, pořád mi někdo připomínal, nejenom můj anděl strážný, ale všichni andělé, že na otázky týkající se anděla strážného nesmím nikdy odpovídat.

Když jsem poskytovala rozhovory v rozhlase, vystupovala v televizi nebo před živým publikem a moderátor se mě zeptal na mého anděla strážného, vážně jsem se vyděsila. Tak jsem se v duchu obrátila na anděly: „Co mám říct?“

Můj anděl strážný mi pošeptal: „No, řekni jim pravdu.“

Zhluboka jsem se nadechla a odpověděla: „O svém andělu strážném nesmím mluvit. Mám to zakázáno.“ Někdy se moderátor snažil ze mě tu odpověď vymámit, ale já jsem musela odmítnout, i když mi občas bylo trapně.

KAPITOLA DRUHÁ

Můj anděl strážný

Jednoho teplého letního dne, když mi bylo asi dvanáct, jsme jeli s tatínkem a jeho nejlepším kamarádem Arthurem na ryby. Myslím, že tatínek i Arthur se zúčastňovali snad všech rybářských závodů v zemi.

S tatínkem jsem na ryby chodila moc ráda. O tom víkendu, o kterém chci mluvit, mě tatínek poprosil, abych zatím nachystala na břehu ohniště z kamenů. Řekl mi, že půjdou s Arthurem chytat do tůňky kousek proti proudu řeky a potom si všichni společně uděláme oběd. Odpověděla jsem: „Samozřejmě!“ a hned jsem zamířila ke břehu. Byl to malý přítok, plný kamenů všech velikostí. Některé byly tak velké, že by se na nich dalo sedět. Věděla jsem, že až přijde velká voda, všechno to bude pod hladinou, jako by tam tekla řeka. Bylo se mnou plno andělů. Zeptala jsem se: „Kde mám začít?“

Jeden z nich na mě zavolal: „Já myslím, že tohle je to správné místo, Lorno, tady se ti to ohniště připraví nejlíp.“ Tatínek mě naučil, jak se dělá táborák, když mi byly snad čtyři roky. Pomáhala jsem mu nosit kameny. Jenže mi to moc nešlo, totiž ty kameny, které jsem mu nosila, byly příliš malé.

Ale tatínek je stejně použil, dal je kolem dokola, obložil jimi ohniště z velkých kamenů a pochválil mě.

A od té chvíle jsem se vždycky snažila tatínkovi nosit větší kameny. Někdy mě andělé upozornili: „Lorno, tenhle kámen ne, ten je moc velký.“ Vždycky jsem je poslechla a vzala nějaký menší.

Toho dne, o kterém mluvím, jsem odložila tašku na zem a šla jsem hledat kameny na ohniště. Pak jsem nasbírala i nějaké klacky a kusy naplaveného dřeva z větví, které napadaly do řeky, když byla velká voda. Za chvilku jsem měla pocit, že jsem se vším hotová. Otevřela jsem tašku, kde byly sendviče, vytáhla jsem ešus a zamířila k řece. Jeden anděl na mě zavolal: „Lorno, ne abys šla do vody v botách!“

Obrátila jsem se k němu a odpověděla: „To víš, že ne! Zuju se.“ A pak jsem vlezla do vody a šla dál, až mi byla skoro po kolena. Celou dobu byli andělé kolem mě. Nabrala jsem vodu do ešusu a šla zpátky na břeh. Boty a ponožky jsem nechala na trávě. Kameny byly zahřáté a většina jich byla hladkých a kulatých, takže chodit po nich bosky bylo příjemné.

Posadila jsem se na jeden z nich, dívala jsem se na řeku, vyhřívala se na sluníčku, poslouchala ptáčky a pozorovala anděly. Zvlášť jeden se mi toho dne věnoval. Předstíral, že na břehu chytá ryby, a rozesmál mě, když dělal, jako že má na neviditelné udici nějaký úlovek. Druhý anděl zase předstíral, že má podběrák a chce mu pomoct dostat rybu na břeh. Když se ten druhý anděl, ten s tím podběrákem, chystal rybu sítí podebrat, anděl s udicí najednou předstíral, že zavrávoral a upadl pozpátku, a udici téměř upustil. A oba dělali, jako že jim ta neviditelná ryba uplavala. Bylo to hrozně legrační. Mohla jsem se uchechtat.

Zatímco jsem se bavila směšnými kousky s rybou, které ti dva andělé předváděli, na mou levici se položila krásná zlatá ruka. Vedle mě seděl můj anděl strážný.

„Tak co, Lorno, líbí se ti tu?“ oslovil mě.

„Ano, moc,“ odpověděla jsem. „Doufám, že tatínek s Arthurem chytnou nějaké ryby.“

„Určitě, Lorno,“ tvrdil anděl strážný.

„Někdy nechytnou nic a já jsem pak zklamaná.“

„A dává tvůj tatínek najevo zklamání, když žádnou rybu nechytne?“

Podívala jsem se na anděla strážného, protože mě ta otázka trochu překvapila. „Ten ne. Tatínek nikdy není nespokojený, i když nic nechytí. Jeho baví rybaření a je rád, že může být venku. Myslím, že už brzo přijdou.“

„Ještě budeš muset chvíli počkat, Lorno. Oni úplně zapomněli na čas i na oběd.“

„Já už začínám mít hlad,“ prohodila jsem. „Takže bychom si mohli chvíli povídat?“

Anděl strážný se usmál od ucha k uchu. „Ano, Lorno.“

Řekla jsem: „Vždycky jsem se tě chtěla na něco zeptat. Možná mi neodpovíš, ale já se zeptám stejně. Všimla jsem si toho, už když jsem byla malá – tedy já vím, že ještě pořád jsem malá, je mi teprve dvanáct, táhne mi na třináctý rok. Jde o to, že jsem nikdy neviděla, že by se některý anděl dotkl anděla strážného nebo že by se anděl strážný dotkl jiného.“

„Tak se ohlédni k řece, Lorno.“ Poslechla jsem a uviděla jsem ty dva anděly, kteří mě předtím tolik rozesmáli, jak se k sobě přiblížili a jemně se dotkli. Jenom zlehounka konečky prstů. A jak jsem se na ně dívala, najednou mi ukázali i svoje křídla. Jako pokaždé jsem cítila, že je to pro mě velká čest, když smím vidět něco takového. Bylo to krásné překvapení, když ti dva andělé trochu rozevřeli křídla a na kratičký okamžik se vzájemně svými křídly dotkli. Viděla jsem to jako ve zpomaleném filmu; nevím, jak jinak bych to měla popsat.

„Tak vidíš, Lorno,“ řekl mi můj anděl strážný, „že se andělé smějí dotýkat, ale jenom tehdy, když jim to Bůh dovolí.“

„A jak je to u andělů strážných?“ chtěla jsem vědět. Můj anděl se na mě usmál a řekl, že tatínek s Arthurem se každou chvíli vrátí; proto jsem se zvedla z kamene, na kterém jsem seděla, a šla jsem jim naproti. Za několik vteřin jsem je skutečně uviděla, rozběhla jsem se k nim a mávala. Když jsem k nim doběhla, hned jsem se ptala: „Chytili jste nějaké ryby?“ Tatínek se spokojeným úsměvem vytáhl z rybářského vaku velkého pstruha.

„Senzace!“ vykřikla jsem.

U ohniště mě Arthur chválil, jak výborně jsem připravila táborák. Netrvalo ani minutu a oheň už plápolal a voda na čaj v ešusu se začala vařit. Byla jsem moc spokojená, seděla jsem tam na velkém kameni, popíjela horký čaj a jedla send vič – s tatínkem, Arthurem a všemi anděly vedle sebe. Po zbytek dne jsme rybařili a na zpáteční cestu jsme se vydali, teprve když se začínalo šeřit. Seděla jsem v autě na zadním sedadle a beze slov si povídala se svým andělem strážným. Chtěla jsem vědět, proč se mi ještě nikdy nepodařilo vidět anděly strážné, kteří by se navzájem dotýkali.

Můj anděl mi pošeptal: „Teď zavři oči, a než vás tatínek doveze domů, prospi se.“

Tohle jsem napsala, když jsem seděla u počítače v tom starém venkovském stavení. Ve světnici byl anděl Hosus a několik dalších andělů. Ráno bylo chladné, ale oknem svítilo slunce.

Anděl Hosus se mě zeptal: „Na co myslíš, Lorno? Proč jsi přestala psát?“

„Hosusi,“ odpověděla jsem, „pořád musím myslet na to, kdy se andělé dotýkají jeden druhého. Viděla jsem to zřídkakdy, je to vzácné. Vzpomínám si, že jsem jednou prosila archanděla Michaela, aby mi vysvětlil, proč se andělé vzájemně nedotýkají jako my lidé. Víš co, Hosusi, já si teď dám pauzu, sejdu dolů a udělám si hrnek čaje.“

Vstala jsem od počítače a sešla do přízemí, že si uvařím čaj. Když jsem se vracela nahoru a usrkávala čaj, najednou jsem uslyšela, že mě někdo volá. Vzhlédla jsem a nahoře na schodišti jsem uviděla stát archanděla Michaela.

„Dobré ráno, Lorno!“ pozdravil mě.

„Dobré ráno, Michaeli!“ Došla jsem k němu a řekla: „To jsem ráda, že jsi přišel. O něčem bych si s tebou moc ráda promluvila.“

Archanděl Michael řekl: „Já vím, a proto jsem přišel.“ Vešla jsem do pokoje, kde jsem pracovala, a posadila se.

Ještě jsem se trochu napila čaje. Další andělé, kteří byli předtím v pokoji, zmizeli, zůstal jenom anděl Hosus.

Oslovila jsem Michaela: „Když jsem byla ještě malá a ty jsi za mnou chodil, pokaždé jsi měl v ruce knihu. Četl jsi mi z ní a vyprávěl mi o mém andělu strážném. Můj anděl strážný mi nikdy neřekl nic o tom, kdy se andělé navzájem dotýkají. Co všechno smím lidem o andělech povědět?“

Archanděl Michael se na mě krásně usmál a natáhl ke mně ruku. Úplně automaticky jsem taky natáhla ruku a chtě la jsem mu jí potřást, protože tak mě to naučili prarodiče, že to je projev zdvořilosti. Cítila jsem, jak mě zaplavuje láska a štěstí. Archanděl Michael podanou ruku obemkl svou dlaní, až se v ní moje ruka úplně ztratila.

Potom prohodil: „Andělé si ruce nepodávají, Lorno.“ Odpověděla jsem: „Já vím, ale proč?“

„Protože jsme bytosti, které stvořil Bůh. Nemáme potřebu dotýkat se jeden druhého, tohle přání neznáme. Pokud se některý anděl dotkne druhého, je to jen tehdy, když to Bůh dovolí. A to se stává jenom při zvláštních příležitostech.“

„Ano, archanděli Michaeli. Já vím, že je to vzácné. Jenom mi to nejde z hlavy. Pamatuju se, že jednou jsem viděla, jak se jeden anděl dotkl druhého, ale už je to hrozně dávno. Můžu o tom mluvit?“

Archanděl Michael odpověděl: „Ano, Lorno, a já ti pomůžu, aby sis to zapamatovala.“

Bylo to v té době, kdy jsem pracovala pro tatínka u servisu a benzinové pumpy v Rathmines. Dovolila jsem se tatínka, jestli bych mohla odejít z práce ve dvě. Autobusem jsem odjela do centra Dublinu. Moc ráda sedávám v autobuse, poslouchám, jak si lidé povídají, a pozoruju anděly kolem nich, samozřejmě včetně andělů strážných. Vidět anděly v tělesné podobě stejně jako lidi je pro mě úplně normální.

Vystoupila jsem z autobusu na druhém konci O’Connellova mostu a zamířila do O’Connell Street. Vlastně jsem chtěla jít do obchodu s oděvy Penneys v Mary Street. Měla jsem našetřených pár liber na nějaké nové oblečení. Hodlala jsem si koupit blůzu nebo tričko. Proplétala jsem se mezi ostatními lidmi, kteří vyrazili na nákupy, a směřovala k cíli. Procházela jsem po Moore Street, kde je trh – je tam plno stánků s ovocem a zeleninou. Pořád je slyšet trhovkyně, jak vyvolávají:

„Jablka! Pomeranče! Banány! Pojďte si koupit!“

Po téhle ulici jsem se vždycky ráda rozhlížela, protože andělé někdy způsobili, že veškerá energie nashromážděná v ovoci a zelenině se proměnila ve světlené koule, které poskakovaly všude kolem.

Toho dne, o kterém mluvím, jsem viděla na rohu mladou paní, která kupovala ovoce. Zastavila jsem se, protože její anděl strážný natáhl ruku. Zdálo se mi, že se konečky prstů dotkl ruky anděla, který stál vedle.

„Viděla jsem to dobře, archanděli Michaeli?“ ptala jsem se.

„Že se anděl strážný té mladé ženy natáhl k druhému andělovi a navzájem se dotkli konečky prstů, i když tak zlehka, že to bylo sotva znát.“

„Ano, Lorno,“ odpověděl archanděl Michael. „Skoro bys řekla, že k tomu vůbec nedošlo, ale přece se dotkli. Vlastně se tomu ani nedá říct dotek. Žádný anděl nemá potřebu dotýkat se druhého. Andělé se nemusejí objímat.“

„Archanděli Michaeli, a dotýkají se někdy navzájem archandělé?“

„Jenom když si to Bůh přeje, nikdy jindy. Já se nemusím dotýkat jiného archanděla ani anděla. Bůh nám přesto dovolí, abychom se dotýkali lidí: mužů, žen i dětí. Ale opravdový dotek to není, jak už jistě víš, Lorno.“

„Ano,“ přisvědčila jsem. „Když jsem byla ještě dítě, anděl strážný mi pokládal ruku na moji. Jenže to bylo ve skuteč nosti jenom světlo té ruky, tím se mě dotýkal. Ne doopravdy tou rukou.“

Archanděl Michael řekl: „Přesně tak, Lorno.“

Prohlásila jsem: „I když jsi mi podal ruku, i když se moje ruka v té tvé úplně ztratila, ve skutečnosti ses mě nedotkl. Bylo to jen světlo tvojí ruky okolo té mé. Díky teplu a lásce, která z tebe vychází, jsem jakoby ucítila tvar tvojí ruky a prstů, ačkoli ses mě doopravdy nedotýkal.“

Archanděl Michael se zeptal: „Co sis ještě zapamatovala z pozorování anděla strážného na rohu Moore Street, když se dotkl konečky prstů anděla stojícího vedle?“

Řekla jsem: „Nevím, jak to vysvětlit. Bylo to, jako kdyby v tom okamžiku, kdy se anděl strážný dotkl toho druhého, z jeho prstů vytrysklo světlo, vypadalo to skoro jako exploze. Byla to levá ruka anděla strážného té mladé ženy. Vypadala mnohem zářivější než kterýkoli jiný anděl strážný, kterého jsem do té doby viděla, ale zářila jenom ta ruka. Všechno se to stalo v krátkém okamžiku. Pamatuju se, že anděl strážný té mladé ženy se na mě podíval, jak tam stojím na ulici. Měl na sobě fialovo-zelené a zlaté roucho. Ten druhý anděl byl plný nadšení, které na něj přešlo z anděla strážného.“

„Na co ještě se pamatuješ, Lorno?“ ptal se dál archanděl Michael.

Chvíli jsem přemýšlela a pak jsem Michaelovi odpověděla: „Pamatuju se, že jsem se toho anděla strážného zeptala, proč se dotkl toho druhého, ale neodpověděl mi.“

Viděla jsem mladou paní, jak zaplatila za ovoce, otočila se a odešla od stánku. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, že ten druhý anděl zmizel.

Řekla jsem archandělu Michaelovi: „Vy andělé zřejmě nemáte tu potřebu se objímat, tím dotekem dát najevo lásku nebo pocit sounáležitosti, který muži, ženy i děti dennodenně tolik vyhledávají. Já se ve vás, archanděli Michaeli, někdy nevyznám. Vy andělé dáváte každému muži, každé ženě i každému dítěti najevo tolik lásky. Andělé strážní nás milují bezpodmínečně. Víš, archanděli Michaeli, moc bych si přála, abychom se my lidé dokázali navzájem milovat tak, jako andělé milují nás.“

Archanděl Michael řekl, že už musí jít, a zmizel.

Obrátila jsem se k andělu Hosusovi. „Ty už taky musíš jít?“

„Ne, Lorno, ještě tu můžu zůstat.“

A jen to anděl Hosus dořekl, viděla jsem, že do pokoje vešli tři další andělé.

Usmála jsem se na ně a řekla: „Doufám, že mi dovolíte, abych si udělala pauzu na oběd.“

Andělé odpověděli všichni najednou: „Ve tři hodiny můžeš jít na procházku.“

Usmála jsem se. „Děkuji vám.“

KAPITOLA TŘETÍ

Bolestná minulost

V té době jsme žili v Ballymunu. Když maminka jezdila na nákup do Dublinu, brala si mě s sebou na pomoc. Měla jsem na starost nákupní kárku, byla to vlastně velká taška s dvěma kolečky a držadlem. Tenkrát ji měl v Irsku skoro každý. Byly moc šikovné, daly se táhnout za sebou. Jednou v sobotu ráno jsme s maminkou vyrazily na autobus. Maminka vždycky nakupovala v Henry Street a Mary Street a taška se plnila i ovocem a zeleninou ze zelinářských stánků v Moore Street. Ráda jsem tamtudy chodila a pozorovala všechen ten shon a ruch.

Někdy maminka chodila na poštu, která byla v O’Connell Street. Je to hlavní pošta a historicky významná dublinská stavba, protože je to jedna z hlavních budov, kde se bojova lo za Velikonočního povstání roku 1916 za svobodu Irska. Vždycky, když jsem na tuhle poštu šla, byla jsem nervózní, ale i příjemně vzrušená. To proto, že tam bylo pokaždé tolik lidí. U každého okénka stála fronta. Andělé mi několikrát ukazovali, co se tam v minulosti odehrálo.

Maminka většinou chtěla jít jenom telefonovat. Když jsme prošly dveřmi, byla to vlastně velká a těžká vrata, místnost s telefony byla nalevo. Zamířily jsme tam; nikde žádné dveře, jenom samé boxy s telefony.

Toho dne – mohlo mi být asi tak deset nebo jedenáct – maminka musela jít k přepážce a všechny fronty byly hrozně dlouhé. Stála jsem vedle maminky v jedné z nich. Pamatuju se, že jsem začala počítat čekající lidi a někdy jsem se musela usmát, protože mezi nimi ve frontách stáli i andělé.

Beze slov jsem je požádala: „Nemohli byste mi uhnout, abych mohla všechny lidi spočítat?“

Ale oni neuhnuli.

Vtom se na mě obrátila maminka a řekla: „Lorno, myslím, že tady v té frontě ještě budu stát dost dlouho. Běž, postav se zatím tamhle k té přepážce vzadu u zdi.“

Přikývla jsem a šla si tam stoupnout.

Rozhlížela jsem se, pozorovala všechny lidi – viděla jsem mezi nimi taky plno andělů – a najednou jsem zahlédla anděla Hosuse, který mířil ke mně.

„Ahoj, Lorno,“ pozdravil mě. Usmála jsem se na něho.

Anděl Hosus opět promluvil: „Chci, abys teď dávala pozor, Lorno. Dostaneš možnost vidět něco z toho, co se tady v minulosti odehrálo.“

Vzdychla jsem a řekla: „Ale já o to nestojím, vidět, co se stalo v minulosti, zvlášť ne tady nebo venku.“

Andělé mi už totiž ukázali, jak se v minulosti před hlavní poštou bojovalo. Měla jsem strach, že uvidím lidi s puškami, některé lidi zastřelené a zraněné. A vždycky byl u toho velký hluk a to mě děsilo – křik, nářek a výstřely.

Anděl Hosus řekl: „Neboj se, Lorno, já budu tady s tebou.“

„Tak jo,“ vzdychla jsem.

V několika vteřinách se všechno kolem změnilo. Bylo to, jako bych viděla minulost a přítomnost dohromady. Jako bych se dívala na film, jenže spíš na dva filmy promítané současně, jeden přes druhý, i když ten současný převažoval nad tím z minulosti.

A v následujícím okamžiku se to zase změnilo. Teď jsem stála na poště v minulosti. Byl slyšet nějaký hluk a v místnosti se vznášel prach. Někdo křičel. Viděla jsem anděla Hosuse, který stál vedle mě.

Podívala jsem se na něj a on mi řekl: „Lorno, dávej pozor.“ Snažila jsem se. Viděla jsem mladou ženu, která vedla mladíka, zřejmě raněného. Podpírala ho, vlastně ho skoro vlekla, když šli přes místnost. Slyšela jsem ji, jak volá o pomoc, a skutečně, někdo k nim vyběhl zpoza jedné přepážky. Zaslechla jsem, že spolu hovoří, ale nerozuměla jsem, co říkali, když toho mladíka podpírali. Bylo mi hrozně smutno, protože jsem věděla, že ten mladý muž je raněný a má bolesti.

Byla jsem vyděšená z toho hluku a prachu kolem a zeptala jsem se anděla Hosuse: „Co se to tady děje, anděli Hosusi? Ten mladík byl raněný.“

Zničehonic jsem uviděla, jak se začíná objevovat přítomnost a výjevy z minulosti blednou. Mladá žena s raněným mladíkem zřejmě zmizeli v davu a pak se všechno vrátilo k normálu. Maminka pořád ještě stála ve frontě, ale o něco blíž k okénku. Byla jsem moc smutná.

Anděl Hosus stál přede mnou a řekl mi: „Lorno, tohle byla válka.“

Odpověděla jsem: „Ale já tomu nerozumím.“

Anděl Hosus řekl: „Já vím, že to nechápeš. Jenom se modli. Maminka už brzy přijde na řadu.“

Podívala jsem se po ní, a skutečně byl před ní už jenom jeden člověk. Za chvíli jsme odcházely z pošty. Anděl Hosus vyšel ze dveří s námi. Usmála jsem se, když jsem si uvědo mila, že maminka vůbec netuší, že s námi jde ještě někdo. O andělech nevěděla vůbec nic. Dokonce nevěděla ani to, že já je vidím úplně stejně jako ji nebo jiné lidi. Zamířily jsme do Henry Street a maminka nakupovala. Později jsme šly na autobus a odjely domů.

Andělé mi někdy ukazují věci, které se staly v minulosti, abych mohla celému světu říct, že už nesmíme pořád válčit. Jestli s tím nepřestaneme, brzy nic nezbude, jen trpkost a nenávist pro budoucí děti. Musíme se ze všech sil snažit o zachování míru. V knížce Andělé v mých vlasech píšu o tom, jak mi anděl Hosus vysvětlil, že Severní Irsko je úhelný kámen světového míru. Severní Irsko nepoznalo mír, dokud se lidé z opačných stran nesešli, protože si uvědomili, že musejí přestat se zabíjením a dát svým dětem šanci na život, na svobodu a mír.

Joeovi příbuzní se zúčastnili irského Velikonočního povstání roku 1916. Jeho teta Dolly se také tenkrát ocitla na hlavní poště. Pamatuju se, že jsem seděla u kuchyňského stolu s Joem a Dolly, která nám vyprávěla, jak nosila povstalcům jídlo a zbraně. Celou dobu se prý tenkrát modlila, aby ji nechytili, a podařilo se jí proklouznout na poštu, i když po ní stříleli.

Když mi to vyprávěla, můj anděl strážný mi pošeptal:

„Lorno, pamatuješ se, že jsi Dolly viděla, když jsem tě tenkrát přenesl do minulosti?“

A jen to řekl, uvědomila jsem si, že jsem ji skutečně viděla. Byla tam totiž tenkrát jako jediná mladá žena, nabíjela pušky a podávala je bojovníkům. Mně bylo tenkrát asi čtrnáct let, když mě andělé v duchu přenesli do minulosti, abych to zažila.

Je hrozné ocitnout se v minulosti, zvlášť když se kolem válčí a všude je tolik utrpení. Pokaždé cítím emoce a duševní utrpení všech zúčastněných mužů ižen na obou stranách. Jako by mě to trhalo na kusy.

Jak už jsem psala jinde, moje rodina mě považovala za retardovanou – tak se tomu tenkrát říkalo; ovšem já jsem měla výsadu vidět mnoho věcí, které ostatní členové naší rodiny vidět nemohli. Řekla bych, že si mysleli, že ty věci nechápu nebo o nich nedokážu mluvit, jenže já jsem je samozřejmě chápala a teď už o nich dokážu i hovořit. Odjakživa mám totiž ty nejlepší učitele na světě: anděly.

S tatínkem jsme pracovali u benzinové stanice Grosvenor. Ráno jsem vždycky jezdila s tatínkem do práce, avšak jednou ráno tam nejel přímo, ale udělal zajížďku. A v tu chvíli jsem uslyšela, že mě někdo volá. Otočila jsem se a na zadním sedadle jsem uviděla anděla Hosuse.

Řekl mi: „Lorno, když jsi teď s tatínkem, potřebujeme, abys dávala pozor a zapamatovala si všechno, co uvidíš.“

Odpověděla jsem Hosusovi, ovšem beze slov: „Jistě.“ Tatínek se zeptal: „Ty na tom zadním sedadle něco máš?“

Řekla jsem: „Kdepak, jen jsem se ohlídla.“

Za pár minut tatínek našel místo k zaparkování před řadou obchodů. Mohla bych vám říct úplně přesně, kde to bylo, ale radši to neudělám, protože to, co jsme s tatínkem viděli, tam pravděpodobně ještě pořád je.

Vystoupili jsme z auta, přešli na druhou stranu a vydali jsme se ulicí se starými georgiánskými domy. Když jsme došli k cíli naší cesty, uviděla jsem anděla Hosuse, který stál u dvou zaparkovaných aut před jedním domem.

Anděl Hosus mi řekl: „Lorno, v těch autech sedí policisté a jsou ozbrojení.“ Prudce jsem se nadechla. Anděl Hosus mě uklidňoval: „Nebuď nervózní.“

Připojil se k nám a šel vedle mě.

Tatínek si těch policistů sedících v autech nevšiml. Na chvíli se u vchodu zarazil a pak řekl: „Myslím, že je to ten správný dům.“

Prošli jsme bránou a po několika schodech vyšli ke dveřím. Dům zvenčí vypadal jako obyčejný činžovní dům, ale když se otevřely dveře, viděla jsem, že vůbec není obyčejný.

Dveře nám otevřel ozbrojený strážný. Tatínek uvedl svoje jméno a strážný nás přivítal. Jakmile jsme prošli dveřmi, viděli jsme, že v hale stojí další strážní a dveře do haly že nejsou normální dveře, jenom tak zvenku vypadají. Z vnitřní strany měly další dveře a ty byly pancéřové.

Prošli jsme halou do jedné kanceláře. Byla to kancelář mého dědečka. Nevěděla jsem to až do chvíle, kdy jsem ho uviděla sedět na židli za psacím stolem. Ale nebyla to obyčejná kancelář. Dědeček Cruthers měl velký psací stůl a židli, jenže v kanceláři bylo ještě plno zbraní.

Děda přivítal tatínka s otevřenou náručí. Se mnou se pozdravil a usmál se. Také jsem se na něho usmála.

Pak dědeček řekl tatínkovi: „Pojď, Jime, já tě tu provedu.“

Šla jsem za nimi. Anděl Hosus mi řekl, že tatínek s dědečkem si jednou povídali o irské minulosti, o IRA a anglické okupaci Irska. Toho dne dědeček naslouchal svému andělu strážnému a podělil se o jedno tajemství s mým tatínkem, a proto pozval tatínka k sobě do práce.

Řekla jsem andělu Hosusovi, samozřejmě zase beze slov: „Tohle jsi neudělal jen kvůli tatínkovi. Je to taky kvůli mně?“

Anděl Hosus přisvědčil: „Ano, Lorno, dělám to hlavně kvůli tobě, tak dávej dobrý pozor.“

Vyšli jsme z dědovy kanceláře. Po celou dobu nás doprovázeli dva strážní. Nebyla jsem zvyklá vidět stráže ozbrojené, protože dublinská policie na ulici nikdy zbraně nenosí. Bylo to děsné.

Procházeli jsme z jedné místnosti do druhé a já jsem si všimla, že všechny dveře jsou opancéřované a v každé místnosti je spousta střelných zbraní všeho druhu. V místnostech bylo šero. Stály tam vitríny plné zbraní a hodně zbraní bylo rozvěšeno také po stěnách. Tolik zbraní jsem v životě neviděla. Šla jsem za tatínkem a dědečkem a byla jsem ohromená. Vlastně jsem byla vystrašená, protože jsem věděla, že střelné zbraně zabíjejí lidi i zvířata. Kdykoli jsem se rozhlédla po všech těch zbraních, uviděla jsem v rohu stát anděla Hosuse. Usmíval se na mě a to mě uklidnilo. Nechtěla jsem, aby tatínek s dědou poznali, jak jsem nervózní.

Vrátili jsme se k dědovi do kanceláře a posadili se. Děda mluvil s mým tatínkem, jako bych tam nebyla. Po celou dobu byli s námi strážní. Někteří měli uniformy, jiní byli v civilu. Dědeček tatínkovi vykládal, že dřív býval pašerákem zbraní pro IRA, ale když Irská republika získala svobodu a ustavila si vlastní vládu, stal se dodavatelem zbraní pro naši vlast. Snad to chápu správně, že se tím myslí irská armáda a policie.

Nikdy nezapomenu, jaké to bylo, když dědeček umřel. Pochovali ho s irskou vlajkou a na pohřbu bylo mnoho důstojníků irské armády. Nad jeho rakví vypálilo šest irských vojáků čestnou salvu.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Udělat místo pro Boha

Něco jsem vám o svém andělu strážném ještě nevyprávěla. Vím, že jsem vám už říkala, že váš anděl strážný vás nikdy ani na vteřinu neopustí. Taky jsem se svěřila, že někdy je u mě Bůh a čechrá mi vlasy. V knížce Andělé v mých vlasech jsem psala o tom, že se mnou jednou Bůh šel na procházku přes pole a pak jsme spolu seděli u řeky Shannon poblíž staré chaty v Mountshannonu v hrabství Clare. Ani v takových případech mě anděl strážný neopouští, ale trochu poodstoupí, takže je to, jako bych byla s Bohem o samotě. Já skutečně fyzicky cítím přítomnost svého anděla strážného, jeho energii, jeho podstatu, když stojí vedle mě. Vím, že se to těžko vysvětluje. Je to, jako by mi po boku stála část mé bytosti. Anděl strážný je s člověkem spojený tenkou světelnou nitkou, a proto to při různých příležitostech tak cítím. Ale to se děje jen tehdy, když jsem v Boží společnosti.

Často, když je se mnou Bůh, otočím hlavu, podívám se doprava a vidím, že můj anděl strážný stojí pár kroků opodál, ale přece mi to připadá, jako by byl ode mne nekonečně daleko. Vím, že můj anděl strážný musí kousek poodstoupit, kdykoli mě navštíví Bůh, a já jsem mu za to vděčná, že je tak zdvořilý. Cítit tu mohutnou sílu anděla strážného, když ustupuje stranou, je vážně něco neuvěřitelného. Vím, že to nevysvětluju zrovna moc srozumitelně, ale druhá stránka věci nastává, když se anděl strážný zase vrátí do vaší blízkosti a vy ucítíte jeho sílu, která vás obklopuje. A moc se vám uleví.

Někdy, když jsem se ohlédla po svém andělu strážném a viděla ho stát opodál, Bůh mě uklidňoval: „Buď klidná, Lorno, tvůj anděl strážný tě nikdy nesmí opustit.“

„Na co ses mě chtěla zeptat, Lorno?“ oslovil mě jednoho dne anděl Hosus. Určitě viděl, že mi něco nejde z hlavy.

„Kdy lidé zažijí tu chvíli, že anděl od nich odstoupí?“

„Lorno, tohle lidé poznají teprve tehdy, když zemřou. Když jejich duše odejde do nebe spolu s jejich andělem strážným. Takže v určitém okamžiku anděl strážný může odejít od tvé duše, protože ta je už v nebi a už nepotřebuješ, aby s tebou anděl strážný byl po celou dobu. Tvůj anděl strážný se neustále modlí za ty, kteří tady zůstali: tvoji drazí a jejich potomci. A už nikdy se nemůže stát andělem strážným ně koho jiného. Smí být pouze andělem strážným té duše, kte rou mu Bůh určil, a s touto duší zůstane navěky i v nebi, ale nemusí už s ní být v neustálém kontaktu.“

Když jsem se vracela domů ze školy, často jsem se loudala. Bydleli jsme tenkrát v Ballymunu a bylo to pěšky docela daleko. Sice tam jezdil školní autobus, ale já jsem radši chodila pěšky. Jednou jsem cestou domů zašla na louku a natrhala si tam luční kvítí. Posadila jsem se na drn, květiny jsem rozložila kolem sebe na zem a dělala jsem kytičky podle barev – z bílých kopretin, žlutých petrklíčů a ještě nějakých fialových kvítků. Přitom jsem začala mluvit se svým andělem strážným.

Vlastně jsem mu trochu vyčítala: „Víš, že jsem tě prosila o nějaké peříčko. Už jsou to tři dny, a zatím jsem žádné nenašla, ani tady na louce.“ Chvíli jsem čekala a potom jsem pokračovala: „Ty se mnou nemluvíš?“

Ale zase jsem se odpovědi nedočkala a začala jsem se cítit provinile. Řekla jsem andělu strážnému, že se mu omlouvám kvůli tomu, jak jsem mu vyčítala to peříčko.

Dál jsem seděla na trávě a vysvětlovala jsem: „Já bych ale vážně chtěla nějaké to pírko k těm kytičkám. Myslím, že černobílé by se k nim docela hodilo, jenže ty mě teď asi neposloucháš.“

Srovnala jsem kvítky, zvedla jsem se a zamířila na druhý konec louky. Kolem nebyli žádní andělé. Věděla jsem, že můj anděl strážný se mnou je, ale byla jsem mrzutá, protože jsem nenašla to peříčko, o které jsem ho prosila.

Když jsem šla přes louku, utrhla jsem ještě jednu kytičku. Přitom mi několik kvítků upadlo, a když jsem se sehnula, abych je sebrala, najednou se nad mou rukou objevila ruka anděla strážného.

„Jé, tak přece jsi tady!“ zvolala jsem.

Můj anděl strážný odpověděl trochu rozčileně: „Samozřejmě že jsem tady. Lorno, vážně tolik stojíš o nějaké to pírko?“

„Ano.“

„Ale víš, že svoje ti dát nemůžu.“ Rozesmála jsem se. „Jistě, já vím.“

„Takže budu muset najít nějakého ptáka, aby ti nějaké péro nechal. Běž tamhle k tomu velkému stromu, Lorno.“

„Už jdu,“ odpověděla jsem, a ještě než jsem ke stromu došla, uviděla jsem v trávě ptačí péro.

Poskočila jsem radostí! Bylo černobílé.

„Jak jsi to dokázal?“ zeptala jsem se anděla strážného.

„Najít černobílé péro není jen tak.“

„Já vím, Lorno, jenže jsem věděl, že mě dnes znovu požádáš o černobílé péro. Včera tady byla kavka, a ta má některá péra černobílá. Jedno ztratila, a tak tady zůstalo pro tebe.“

Poděkovala jsem, ale bála jsem se, jestli ptáčkovi nebude zima, když ztratil jedno péro předčasně.

„Nedělej si kvůli tomu starost, Lorno. Kavce na tom místě už roste nové péro, tak nemusíš mít strach, že jí bude zima.“

Table of Contents

Úvod

KAPITOLA PRVNÍ Začátek

KAPITOLA DRUHÁ Můj anděl strážný

KAPITOLA TŘETÍ Bolestná minulost

KAPITOLA ČTVRTÁ Udělat místo pro Boha