Copyright © 2016 by Colleen Hoover

All rights reserved

Translation © Jana Jašová, 2018

ISBN 978-80-249-4943-7

Obsah

ČÁST PRVNÍ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

ČÁST DRUHÁ

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

Epilog

Mému otci, který se ze všech sil snažil potlačovat to nejhorší v sobě. A mé matce, která se postarala, abychom ho nikdy neviděli ve chvílích, kdy se mu to nedařilo.

ČÁST PRVNÍ

1.

Když jsem tak seděla obkročmo na římse, jednu nohu na střeše, druhou mimo ni, a dívala se do ulic Bostonu v hloubce dvanácti poschodí, nemohla jsem si pomoct, abych nemyslela na sebevraždu.

Ne na vlastní. Mám svůj život natolik ráda, že chci vidět, jak se bude odvíjet.

Myslela jsem na jiné lidi, na ty, kteří nakonec dospěli k rozhodnutí se svými životy skoncovat. Litovali toho někdy? V těch prchavých vteřinách mezi tím, kdy se pustili a kdy dopadli na zem, v tom krátkém volném pádu musel být čas aspoň na náznak lítosti. A kruci. To byl ale pitomý nápad.

Já jsem se klonila spíš k tomu, že ne.

Hodně jsem o smrti přemýšlela. Zvlášť dneska, když jsem sotva před dvanácti hodinami pronesla jeden z nejpůsobivějších smutečních projevů, jaký kdy obyvatelé Plethory v Maine slyšeli. No, možná nebyl nejpůsobivější. Možná byl spíš nejpříšernější. Záleželo na tom, jestli jste se dívali optikou mé matky, nebo mou. Máma se mnou teď nejspíš nejmíň rok nepromluví.

Ne že bych se chtěla přeceňovat. Můj projev nejspíš nevstoupí do dějin jako slova Brooke Shieldsové na pohřbu Michaela Jacksona. Nebo jako projev jedné ze sester Steva Jobse. Nebo bratra bývalého fotbalisty a vojáka Pata Tillmana, který padl v Afghánistánu. Stejně byl ale působivý.

Nejdřív jsem byla nervózní. Koneckonců to byl pohřeb ctihodného Andrewa Blooma, zbožňovaného starosty města Plethora. Majitele jedné z nejúspěšnějších realitních kanceláří ve městě a okolí. Manžela úžasné Jenny Bloomové, nejoblíbenější učitelky v celé Plethoře. A otec Lily Bloomové, podivínky s nezkrotnými zrzavými vlasy, která se kdysi zamilovala do bezdomovce a zostudila tak celou rodinu.

To jsem já. Lily Bloomová. Andrew byl můj otec. Sotva jsem domluvila na jeho pohřbu, chytila jsem letadlo do Bostonu a zmocnila se první střechy, na kterou jsem se mohla dostat. Opakuju, ne proto, že bych se chtěla zabít. Neměla jsem v plánu z té střechy skočit. Jen jsem nutně potřebovala čerstvý vzduch a ticho, což jsem ve svém bytě ve druhém poschodí, bez přístupu na střechu a se spolubydlící, která si ráda nahlas zpívá, rozhodně nemohla čekat. Nepočítala jsem ale s tím, jaká tady bude zima. Ne nesnesitelná, ale nepříjemná. Aspoň jsem viděla hvězdy. Mrtví otcové, obtížné spolubydlící a pochybné smuteční projevy se nezdají tak hrozné, když je noc tak jasná, že doslova cítíte velkolepost vesmíru.

Miluju, když se pod hvězdnatou oblohou cítím tak nedůležitá.

Líbí se mi to.

Líbilo se mi to.

Až do chvíle, kdy se dveře na střechu prudce otevřely a vyplivly člověka. Pak se zase přibouchly a přes plochu zaduněly kroky. Neotočila jsem se. Ten, kdo sem přišel, si nejspíš vůbec nevšiml, že nalevo ode dveří někdo sedí na římse. Ty kroky tak spěchaly. Nebyla moje vina, že předpokládaly samotu.

Tiše jsem si povzdychla, zavřela oči a opřela si hlavu o omítnutou zeď za sebou. Vyčetla jsem vesmíru, že mi musel sebrat ten hloubavý pocit míru a pokoje. Aspoň něco by pro mě vesmír dneska mohl udělat – ať je ten člověk na střeše žena, ne muž. Když už mám mít společnost, dala bych přednost té ženské. Na svou výšku jsem dost silná a ve většině situací se o sebe dokážu postarat, ale zrovna teď jsem nebyla v rozpoložení, kdy bych se uprostřed noci měla ocitnout na střeše s cizím chlapem. Jindy bych z obav o svoje bezpečí nenápadně vklouzla do dveří a odešla, ale teď se mi odejít nechtělo. Jak už jsem se zmínila, bylo mi tu dobře.

Konečně jsem nechala svůj pohled sklouznout k siluetě u zábradlí. Zase „klika“ – rozhodně to byl muž. I když se nakláněl přes zábradlí, rozeznávala jsem jeho široká ramena, která ostře kontrastovala s bezmocným gestem, jímž si držel hlavu v dlaních. Dokonce jsem zahlédla pohyb jeho zad, když se zhluboka nadechoval a zase vydechoval.

Vypadal jako na pokraji zhroucení. Uvažovala jsem, jestli na něj mám promluvit, dát mu vědět, že má společnost, nebo si aspoň odkašlat. Než jsem si to stačila rozmyslet, otočil se a nakopnul jedno z venkovních křesílek, která stála za ním.

Trhla jsem sebou, plastové křeslo přeletělo po střeše, jenže ten mladík si neuvědomoval, že má společnost. Pustil se do křesla, kopal do něj znova a znova. To ale bojovalo statečně – místo aby se pod silou kopanců rozlámalo, odjíždělo dál a dál z dosahu zuřících nohou.

Páni, ta židle musí být ze zatraceně odolné umělé hmoty. Asi z té, co se z ní dělají trupy lodí.

Jednou jsem viděla tátu, jak na terase nakopnul stůl z tohoto plastu, a ten kus nábytku se mu prakticky vysmíval. Táta si narazil holeň, ale na stole nezůstal ani škrábanec.

Neznámému asi došlo, že pro tak kvalitní materiál je slabým soupeřem, protože přestal s kopáním. Stál nad křeslem, ruce zaťaté v pěsti u boků. Upřímně, trochu jsem mu záviděla. To, jak si dokáže vybít agresivitu a porvat se s plastovou židlí. Nejspíš měl za sebou den blbec jako já, jenže já svou agresivitu dusila v sobě, dokud jsem ji nemohla přetavit v pasivně-agresivní osedlání římsy. Tenhle mladík se ji nebál vypustit.

Obvykle jsem se uklidňovala zahradničením. Když jsem byla ve stresu, šla jsem na zahradu a vyplela všechny záhony. Jenže od té doby, co jsem se před dvěma lety přestěhovala do Bostonu, jsem žádnou zahradu neměla. Ani terasu. Neměla jsem ani květináč.

Možná bych měla investovat do židle z odolného plastu.

Zírala jsem na neznámého ještě chvíli a přemítala, jestli se někdy hodlá pohnout. Pořád jen stál a zíral na převrácené křesílko. Ruce už neměl v pěsti. Spočívaly mu na bocích a já si poprvé všimla, jak je mu košile na bicepsech malá. Všude jinde mu seděla, jen nahoře na pažích se látka napínala. Začal lovit po kapsách, až našel, co hledal, a – zřejmě ve snaze uvolnit ze sebe ještě víc agrese – si zapálil jointa.

Nejsem žádná skautka. Ve třiadvaceti, po vysoké škole, jsem už za sebou pár setkání s touhle rekreační drogou měla taky. Neodsuzovala jsem ho, že se chce o samotě uklidnit trávou. Jenže o to právě šlo – nebyl o samotě. Jen to nevěděl.

Dlouze popotáhl a začal se obracet k římse. Všiml si mě, když vypouštěl kouř. Zarazil se ve chvíli, kdy se naše pohledy setkaly. Nevypadal šokovaně, ale ani pobaveně. Byl ode mě asi deset kroků, ale ve světle hvězd jsem viděla, jak pomalu přejíždí pohledem mou postavu, ale nedává na sobě nic znát. Dokázal si držet karty u těla. Přimhouřil oči a rty se mu pevně sevřely jako mužské verzi Mony Lisy.

„Ahoj, jak se jmenuješ?“ zeptal se.

Cítila jsem jeho hlas až v břiše. To nebylo dobré. Hlasy by se měly zastavit v uších, ale někdy – no, ne moc často – hlas pronikl dál a vibroval mi celým tělem. Jako ten jeho. Hluboký, sebevědomý a trochu jako máslo.

Když jsem mu neodpověděla, dal si jointa zase do pusy a popotáhl.

„Lily,“ řekla jsem konečně. Měla jsem vztek na svůj hlas. Nesl se tak slabě, že snad ani nemohl dolehnout k jeho uším, natož aby vibroval v jeho těle.

Zvedl trochu bradu a pokývl hlavou ke mně. „Mohla bys odtamtud prosím slízt, Lily?“

Teprve když to vyslovil, došlo mi, jak stojí: zpříma, skoro ztuhle. Jako by byl nervózní, že spadnu. Což nespadnu. Ta římsa byla tak třicet čísel široká a já seděla většinou těla na střeše. Kdybych padala, mohla bych se snadno zachytit, nemluvě o tom, že vítr foukal z druhé strany.

Podívala jsem se na svoje nohy a pak na něj. „Ne, díky, je mi tady dobře.“

Trochu se pootočil, jako by se na mě nedokázal dívat.

„Prosím, slez.“ Znělo to spíš jako rozkaz, i když přidal prosím. „Je tady sedm židlí.“

„Málem jich zbylo jen šest,“ připomněla jsem mu jeho pokus jednu z nich zavraždit. Nepřipadalo mu to vtipné. Když jsem ho neposlechla, popošel o pár kroků blíž ke mně.

„Stačí, aby ses blbě pohnula, a spadneš dolů. Dneska už jsem toho měl dost i bez toho.“ Dál se pomalu přibližoval ke mně. „Znervózňuješ mě. Nemluvě o tom, že se kvůli tobě nemůžu pořádně zhulit.“

Protočila jsem panenky a přehoupla obě nohy ke střeše. „Bože chraň, abych ti pokazila rauš.“ Seskočila jsem na střechu a otřela si dlaně o džíny. „Lepší?“ Vykročila jsem k němu.

Vydechl, jako by při pohledu na mě na římse celou dobu zatajoval dech. Popošla jsem stranou, abych na něj líp viděla, a při tom jsem si nemohla nevšimnout, jak zoufale atraktivní je.

Ne, atraktivní byl slabý výraz.

Vypadal krásně. Dokonale upravený, byly z něj cítit peníze, asi o pár let starší než já. Když mě sledoval, oči se mu v koutcích zvrásnily a rty jako by se mračily, i když ne doopravdy. Přešla jsem k okraji střechy obehnané zábradlím směrem do ulice. Opřela jsem se o ně a zadívala se na auta pod sebou. Snažila jsem se nedávat na sobě najevo, jak na mě zapůsobil. Už jen podle jeho účesu se dalo uhodnout, že to je muž, který si snadno získává druhé, a já nechtěla čechrat jeho ego. Ne že by se choval nějak přehnaně sebevědomě. Měl ale neformální košili Burberry. Myslím, že to byl asi první majitel téhle košile, který si mě kdy všimnul.

Slyšela jsem za sebou kroky, a pak se opřel o zábradlí vedle mě. Koutkem oka jsem se dívala, jak popotahuje z jointa. Pak mi nabídl, ale mávla jsem odmítavě rukou. Zhulit se v jeho přítomnosti bylo to poslední, oč jsem stála. K omámení mi stačil jeho hlas. Tak trochu jsem ho zase zatoužila slyšet, takže jsem k němu vypálila otázku:

„Co ti ta židle udělala, že ses tak naštval?“

Podíval se na mě. Doopravdy podíval. Naše pohledy se setkaly a on jen zíral, jako by mi z obličeje mohl vyčíst všechna tajemství. Tak tmavé oči jsem snad ještě neviděla. Nebo ano, ale ne v tak nesmlouvavém výrazu. Neodpověděl mi, ale moje zvědavost se nechtěla jen tak vzdát. Když už mě donutil slézt z mé pohodlné, pokojné římsy, tak ať se laskavě aspoň obtěžuje pobavit mě odpovídáním na šťouravé otázky.

„Je v tom nějaká žena?“ popíchla jsem ho. „Zlomila ti srdce?“

Tomu se zasmál. „Kéž by moje problémy byly tak triviální.“ Opřel se o zeď, aby na mě viděl. „Ve kterým poschodí bydlíš?“ Olízl si prsty a zaštípl koneček jointa. Pak si ho zastrčil do kapsy. „Nikdy jsem tě tady neviděl.“

„Protože nejsem odsud.“ Ukázala jsem směr, kterým se nacházel můj byt. „Vidíš tu budovu pojišťovny?“

Zamžoural tam, kam jsem mu ukazovala. „Jo.“

„Bydlím v tom baráku vedle. Odsud není vidět. Má jen dvě patra.“

Opřel si lokty o zábradlí a zase se na mě zadíval. „Když bydlíš tam, co děláš tady? Máš tady přítele nebo tak něco?“ Po jeho otázce jsem si najednou připadala hloupě – jako bych vypadala tak snadno k mání, že stačí tahle laciná narážka. Ten chlapík působil, že má na víc. Jenže ty sofistikované metody si nejspíš šetřil pro ženy, které mu za to stály.

„Máte dobrou střechu,“ odpověděla jsem mu. Nazdvihl obočí, jako by čekal, že to rozvedu.

„Potřebovala jsem na vzduch. Něco si promyslet. Otevřela jsem si Google Earth a našla nejbližší dům se střešní terasou.“

Usmál se na mě. „Aspoň jsi šetrná. To je dobrá vlastnost.“

Aspoň?

Přikývla jsem, protože jsem šetrná. A protože je to dobrá vlastnost.

„Proč jsi potřebovala na vzduch?“ zeptal se.

Protože jsem dneska pohřbila tátu a při obřadu pronesla naprosto skandální projev a teď mám pocit, že nemůžu dýchat.

Znovu jsem se k němu otočila a pomalu vydechla. „Co takhle chvíli nemluvit?“

Vypadal, jako by se mu trochu ulevilo, že chci mlčet. Naklonil se přes zábradlí, nechal paži viset do prázdna a zíral na ulici. Chvíli tam tak stál a já si ho celou dobu prohlížela. Asi to věděl, ale zdálo se, že je mu to jedno.

„Z týhle střechy před měsícem někdo spadnul,“ ozval se. Mohla bych se zlobit, že nerespektuje mou prosbu o ticho, ale tohle mě zaujalo.

„Byla to nehoda?“

Pokrčil rameny. „To nikdo neví. Stalo se to pozdě večer. Jeho žena vařila večeři a on jí řekl, že jde sem nahoru nafotit západ slunce. Byl fotograf. Vypadá to, že se nakláněl přes zábradlí, aby získal dobrý záběr oblohy, a uklouzly mu nohy.“

Naklonila jsem se do prázdna a podivila se, jak by zrovna tady někdo mohl spadnout nešťastnou náhodou. Pak jsem si vzpomněla, jak jsem před chvílí sama seděla na římse na druhé straně.

„Když mi to sestra vyprávěla, musel jsem myslet na to, jestli získal ten záběr. Doufal jsem, že foťák nespadnul s ním, protože to by byla hrozná škoda, víš? Umřít pro lásku k fotografování, ale přitom ani nepořídit ten záběr, který tě stál život.“

Rozesmála jsem se. I když jsem si nebyla jistá, jestli se vůbec mám smát. „To vždycky říkáš nahlas, co tě napadne?“

Pokrčil rameny. „Většině lidí ne.“

Usmála jsem se. Líbilo se mi, že mě sice nezná, ale z nějakého důvodu jsem pro něj jiná než většina lidí.

Opřel se zády o římsu a založil si ruce na prsou. „Pocházíš odsud?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, přistěhovala jsem se z Maine.

Po vysoký.“

Nakrčil nos. Vypadalo to dost neodolatelně, pozorovat toho chlápka v košili Burberry a s účesem za dvě stě dolarů, jak dělá legrační grimasy.

„Takže v Bostonu patříš do očistce? To je asi na pytel.“

„Jak to myslíš?“ podivila jsem se.

Koutek úst se mu zvedl. „Turisti se k tobě chovají jako k místní. Místní jako k turistce.“

Zasmála jsem se. „Páni, to je dost přesný popis.“

„Já jsem tady dva měsíce. Ještě jsem se ani nedostal do očistce, takže jsi na tom líp než já.“

„Proč jsi v Bostonu?“

„Na stáži. A taky tady bydlí sestra.“ Zaklepal špičkou boty na střechu. „Vlastně hned pod námi. Vzala si ajťáka z Bostonu a koupili si celý horní patro.“

Sklopila jsem oči. „Celý patro?“

Přikývl. „Ten její klikař pracuje z domova. Nemusí se ani převlíknout z pyžama a vydělává miliony ročně.“

Tak to je vážně klikař.

„Jakou stáž tady máš? Jsi doktor?“

Přikývl. „Neurochirurg. Teda oficiálně až zhruba za rok, až mi skončí rezidentura.“

Stylově oblečený, výmluvný a chytrý. A kouří trávu. Kdyby to byla kvízová otázka, zněla by: co z uvedených možností je špatně? „Měli by doktoři hulit marjánku?“

Ušklíbl se. „Asi ne. Ale kdybychom si občas nedopřáli něco takovýho, vrhalo by se nás ze střech mnohem víc, za to ti ručím.“ Díval se před sebe a opíral si bradu o předloktí. Pak zavřel oči, jako by si užíval nápory větru proti obličeji. Takhle už nevypadal tak nesmlouvavě.

„Chceš slyšet něco, co vědí jen místní?“ navrhla jsem mu.

„Samozřejmě.“ Zase se soustředil na mě.

Ukázala jsem k východu. „Vidíš tu budovu? Tu s tou zelenou střechou?“

Přikývl.

„Za ní, na Melcherově ulici, je dům, který má na střeše domeček. Opravdový domek. Z ulice není vidět a ta budova je tak vysoká, že o něm spousta lidí vůbec neví.“

Zatvářil se, jako by to na něj udělalo dojem. „Vážně?“

Přikývla jsem. „Viděla jsem to, když jsem se koukala na Google Earth, a tak jsem si o tom něco našla. Stavební povolení bylo zřejmě vydaný v roce 1982. Umíš si to představit? Žít v domě na činžáku?“

„Měla bys celou střechu,“ nadhodil.

To mě nenapadlo. Kdyby mi ten domek patřil, pěstovala bych tam nahoře květiny. Udělala bych si z toho svoje útočiště.

„A kdo tam bydlí?“ zeptal se.

„To nikdo doopravdy netuší. Je to jedna z velkých bostonských záhad.“

Zasmál se a zkoumavě si mě prohlédl. „A co jsou ty další bostonský záhady?“

„Třeba jak se jmenuješ.“ Sotva jsem to vyslovila, plácla jsem se do čela. To znělo taky zatraceně lacině. Teď jsem byla sama k smíchu.

Usmál se. „Ryle. Ryle Kincaid.“

Povzdychla jsem si a trochu se stáhla. „To je fakt super jméno.“

„Proč to říkáš tak smutně?“

„Protože co bych za to dala, mít taky hezký jméno.“

„Tobě se Lily nelíbí?“

Naklonila jsem hlavu ke straně. „Příjmením jsem… Bloomová.“

Mlčel. Cítila jsem, jak se mě snaží nelitovat.

„Já vím. Květinka Lilie. Jak nějaká postavička z dětský knížky. Jako by mi byly dva. Ne třiadvacet.“

„Když se dvouletá holčička nějak jmenuje, bude se tak jmenovat i za dvacet let. Ze jména jen tak nevyrosteme, Květinko.“

„Bohužel pro mě,“ zamumlala jsem. „A je to o to horší, že miluju zahradničení. Kytky. Rostliny. Ráda něco pěstuju, je to moje vášeň. Vždycky jsem snila o tom, že bych chtěla mít květinářství, jenže lidi by mi to asi nevěřili. Vypadalo by to, že chci vyždímat peníze ze svého jména a kytky mě vůbec nezajímají.“

„Možná,“ připustil, „ale copak na tom záleží?“

„Asi ne.“ Přistihla jsem se, jak si šeptám Květinářství Lily Bloomové, a viděla, jak se Ryle náznakem usmívá. „Je to vážně dobrý název pro obchod. Ale mám magisterský titul z ekonomie. To by byl krok dolů, ne? Pracuju pro jednu z největších marketingových firem v Bostonu.“

„Mít vlastní podnik není degradace,“ namítl.

„Pokud nekrachne.“

Přikývl. „Pokud nekrachne. A co prostřední jméno, Lily Bloomová?“

Zasténala jsem a Ryle zpozorněl.

„Chceš říct, že to je ještě horší?“ Svěsila jsem hlavu a přikývla.

„Rose?“

„Horší.“

„Violet?“

„Kéž by.“ Sevřela jsem rty a pak zamumlala: „Blossom.“

Na chvíli zavládlo ticho. „Rozkvetlá? A kruci.“

„Jo. Máma byla za svobodna Blossomová a našim to připadalo jako zásah osudu, že jejich příjmení jsou vlastně synonyma. Takže když jsem se narodila, květinový jméno bylo jasná volba.“

„Tví rodiče jsou teda dost trhlí.“

U jednoho z nich už přítomný čas neplatil. „Táta tenhle týden umřel.“

Podíval se na mě. „Na to ti neskočím.“

„Mluvím vážně. Proto jsem sem dneska přišla. Potřebovala jsem se pořádně vybrečet.“

Chvíli mě podezíravě pozoroval, jako by se chtěl ujistit, že si z něj neutahuju. Neomluvil se, že o našich mluvil tak neuctivě. Místo toho se mu oči trochu rozšířily, jako by ho přemohla zvědavost. „Byli jste si blízcí?“

Těžká otázka. Opřela jsem si bradu o paže a zadívala se taky do ulice. „Nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Jako jeho dcera jsem ho milovala. Ale jako člověka jsem ho nesnášela.“

Chvíli mě pozoroval. „Líbí se mi tvoje upřímnost.“

Líbí se mu moje upřímnost. Cítila jsem, jak rudnu.

Oba jsme na chvíli zmlkli a Ryle pak prohodil: „Přála sis někdy, aby lidi byli průhlednější?“

„Jak to myslíš?“

Dloubal palcem do praskliny v omítce, až kousek odloupnul. Cvrnkl s ním přes zábradlí. „Mám pocit, že všichni předstírají něco jinýho, než jsou, i když uvnitř jsme všichni stejně pokřivení. Jenom to někdo umí fingovat líp než jiný.“

Buď už začíná být zhulený, nebo je tak hloubavý. Ani jedno z toho mi nevadilo. Mám ráda rozhovory, kde nejde o reálné otázky a odpovědi.

„Podle mě není na škodu, když si člověk trochu hlídá jazyk,“ prohodila jsem. „Nahá pravda je jen málokdy pěkná.“

Chvíli na mě zíral. „Nahá pravda,“ zopakoval. „Ten výraz se mi líbí.“ Otočil se a vydal se doprostřed střechy. Nastavil si jedno z plastových lehátek za mnou do správné polohy a svezl se na něj. Tohle byl ten typ, kde se dá doopravdy ležet, takže si založil ruce za hlavu a zadíval se na hvězdy. Přitáhla jsem si to sousední a nastavila ho do stejné polohy. Pak jsem si taky lehla.

„Pověz mi nahou pravdu, Lily.“

„O čem jako?“

Pokrčil rameny. „Nevím. O něčem, na co nejsi pyšná.

Abych si tak pokřiveně nepřipadal sám.“

Zíral na oblohu a čekal, až odpovím. Sklouzla jsem pohledem po linii jeho čelisti, křivkách tváří, tvaru rtů. Obočí měl zamyšleně stažená k sobě. Nevěděla jsem proč, ale vypadal, že si potřebuje povídat. Přemýšlela jsem o jeho otázce a pokusila se přĳít na něco upřímného, co bych mu mohla svěřit. Když se mi to povedlo, pronesla jsem to do nebe.

„Můj otec byl surovec. Ne vůči mně – vůči mámě. Když se někdy hádali, rozzuřil se tak, že ji uhodil. Pak se jí to pár týdnů snažil vynahrazovat. Nosil jí kytky, vzal nás na dobrou večeři. Někdy nakupoval dárky i mně, protože věděl, jak nenávidím, když se hádají. Jako dítě jsem se někdy těšila na to, až se zase budou hádat. Věděla jsem, že mámu uhodí, a že dalších čtrnáct dní to bude jedna báseň.“ Zmlkla jsem. Ani nevím, jestli jsem si to takhle už dokázala někdy přiznat i jen sama sobě. „Samozřejmě že kdyby to bylo v mý moci, chtěla bych, aby mámě nikdy neubližoval. Jenže násilí k jejich manželství patřilo a já si na to zvykla. Když jsem dospívala, došlo mi, že pokud proti tomu nic nedělám, padá vina i na mě. Většinu života jsem ho nenáviděla, pokládala ho za špatnýho člověka, ale nevím, jestli jsem v něčem lepší. Možná jsme špatní oba.“

Ryle se na mě zamyšleně podíval. „Lily,“ oslovil mě důrazně, „nic takovýho jako špatní lidi neexistuje. Všichni jsme prostě lidi, co někdy dělají špatný věci.“

Otevřela jsem pusu k odpovědi, ale jeho slova mě umlčela. Prostě lidi, co někdy dělají špatný věci. Asi to byla svým způsobem pravda. Nikdo není ani jen dobrý, ani jen špatný. Jen se někteří musí víc snažit, aby to zlo potlačili.

„Teď ty,“ ozvala jsem se.

Vzhledem k jeho reakci jsem čekala, že se mu do téhle hry chtít nebude. Zhluboka si povzdychl a prsty si prohrábl vlasy. Otevřel pusu, aby promluvil, ale pak ji zase zavřel. Chvíli přemýšlel, a pak se konečně ozval. „Dneska večer jsem viděl umírat chlapce.“ Znělo to deprimovaně.

„Bylo mu jen pět let. S mladším bratříčkem našli v ložnici rodičů zbraň. Menší hoch ji vzal do ruky a pistole vystřelila.“

Žaludek se mi sevřel. Tahle pravda na mě byla možná až moc nahá.

„Když se dostal na operační stůl, už se pro něj nic moc dělat nedalo. Všichni kolem – sestry, ostatní doktoři – pořád litovali jeho rodinu. Chudáci rodiče, opakovali. Ale když jsem vyšel ze sálu do čekárny, abych těm lidem oznámil, že to jejich syn nezvládnul, nebylo mi jich líto. Chtěl jsem, aby trpěli. Aby cítili vinu za to, že nechávali nabitou pistoli nezajištěnou v dosahu dvou nevinných dětí. Chtěl jsem, aby jim došlo, že nejenže ztratili jedno dítě, ale zničili celý život i tomu, co náhodou zmáčklo spoušť.“

Ježíši Kriste. Na něco tak vážného jsem nebyla připravená.

Vůbec jsem netušila, jak by se rodina mohla vyrovnat s něčím takovým. „Chudák ten bratříček,“ hlesla jsem.

„Neumím si ani představit, co to s ním udělá – vidět něco takovýho na vlastní oči.“

Ryle si něco smetl z kolene. „Co? Zničí mu to život.

Přesně to.“

Otočila jsem se k němu a podepřela si hlavu rukou. „Je to těžký? Vídat tohle denně?“

Zlehka zavrtěl hlavou. „Mělo by to být těžší, ale čím víc jsem v přítomnosti smrti, tím víc se pro mě stává součástí života. Nevím, jak to mám brát.“ Znovu se na mě podíval. „Přihoď ještě něco. Mám pocit, že moje přiznání bylo o dost zvrácenější než tvoje.“

S tím jsem nesouhlasila, ale pověděla jsem mu o té zvrácenosti, které jsem se dopustila před pouhými dvanácti hodinami.

„Máma mě před dvěma dny požádala, abych na tátově pohřbu přednesla smuteční projev. Řekla jsem jí, že se na to necítím – že asi budu brečet tak moc, až nedokážu mluvit před lidmi –, ale byla to lež. Nechtěla jsem mluvit na pohřbu, protože mi připadalo, že by to měli dělat lidi, co si nebožtíka vážili. A já si táty moc nevážila.“

„A přednesla jsi ho?“

Přikývla jsem. „Jo. Dneska ráno.“ Posadila jsem se na lehátku, skrčila nohy pod sebe a otočila se k němu. „Chceš si o tom poslechnout?“

Usmál se. „Rozhodně.“

Složila jsem si ruce v klíně a nadechla se. „Neměla jsem ponětí, co říct. Hodinu před obřadem jsem mámě tvrdila, že to nezvládnu. Ona na to, že to není nic těžkýho a že táta by to tak chtěl. Prohlásila, že stačí, když se postavím k mikrofonu a povím pět nejlepších věcí, na který si u táty vzpomenu. No… a to jsem přesně udělala.“

Ryle se opřel o loket. Vypadal, jako by ho to pořádně zaujalo. Podle mého výrazu asi uhodl, že přĳde něco horšího. „Ach ne, Lily. Co jsi řekla?“

„Počkej. Já ti to zopakuju.“ Postavila jsem se a obešla lehátko na druhou stranu. Pak jsem se napřímila a sklopila oči, jako bych shlížela z pódia na plný sál, stejně jako dneska ráno. Odkašlala jsem si.

„Dobrý den. Jmenuju se Lily Bloomová a jsem dcera zesnulého Andrewa Blooma. Děkuji vám, že jste se k nám dnes v téhle smutné chvíli připojili, abyste nám pomohli unést naši bolest. Ráda bych uctila otcovu památku tím, že vám o svém otci povím pět věcí, které na něm byly nejlepší. Ta první je…“

Podívala jsem se na Rylea a pokrčila rameny. „A to je všechno.“

Posadil se zpříma. „Jak to myslíš?“

Vrátila jsme se na lehátko a natáhla se zase na záda.

„Stála jsem tam dobré dvě minuty a neřekla ani slovo. Protože nebyla jediná dobrá věc, kterou bych o tom velkým muži mohla říct. Takže jsem jen mlčky zírala do davu, až mámě došlo, co to dělám, a poslala strejdu, aby mě odtáhnul od mikrofonu.“

Ryle naklonil hlavu ke straně. „To si děláš srandu? Takže tys na tátově pohřbu místo oslavy přednesla jeho kritiku?“ Přikývla jsem. „Nejsem na to pyšná. V tu chvíli jsem nemyslela. Nebo myslela, ale na to, že kdyby byl lepší člověk, mohla jsem tam stát hodinu a řečnit o něm.“

Ryle si zase lehnul. „Páni,“ zavrtěl hlavou. „Jsi moje hrdinka. Tohle trumfne i mýho mrtvýho chlapečka.“

„To bylo drsný.“

„Já vím. Nahý pravdy už jsou takový.“ Zasmála jsem se. „Teď ty.“

„Na tohle nemám.“

„Určitě se tomu dokážeš vyrovnat.“

„To asi ne.“

Protočila jsem panenky. „Ale jo, můžeš. Nechtěj, abych si musela myslet, že jsem z nás dvou ta horší. Řekni mi, co tě naposledy napadlo nejhoršího. Něco takovýho, co lidi normálně nevysloví nahlas.“

Založil si ruce za hlavou a podíval se mi přímo do očí.

„Chci tě šukat.“

Brada mi klesla. Rychle jsem pusu zase zavřela. Nějak jsem na to nedokázala odpovědět.

Střelil po mně nevinným pohledem. „Chtěla jsi slyšet, co mě napadlo naposled, tak tady to máš. Jsi krásná. Jsem chlap. Kdybys byla pro sex na jednu noc, vzal bych tě dolů k sobě do ložnice a ošukal tě.“

Nedokázala jsem se na něj podívat. Jeho slova ve mně probudila až příliš pocitů najednou.

„Nejsem pro sex na jednu noc.“

„To jsem si myslel,“ odpověděl. „Tak teď ty.“

Byl tak nenucený. Choval se, jako by mě právě nepřipravil o řeč.

„Po tomhle se potřebuju trochu vzpamatovat,“ odpověděla jsem se smíchem. Snažila jsem se vymyslet něco podobně šokujícího, jenže jsem se nedokázala oprostit od toho, co mi zrovna řekl. Takhle na rovinu. Možná mě to zasáhlo o to víc, že je neurochirurg, a já si nedovedla představit, že lidi tak vzdělaní jako on házejí nonšalantně výrazy jako šukat.

Sebrala jsem se… tak trochu… a vyhrkla: „Tak jo.

Když už jsme u toho… první kluk, se kterým jsem se vyspala, byl bezdomovec.“

Ryle zvedl hlavu a podíval se na mě. „Tak tohle potřebuju rozebrat víc dopodrobna.“

Natáhla jsem paže za hlavu a položila ji na ně. „Vyrůstala jsem v Maine. Bydleli jsme v dobrý čtvrti, ale ulice za domem už byla dost zanedbaná. Náš zadní dvorek sousedil s opuštěným domem, vedle kterýho byly dvě prázdný parcely. Spřátelila jsem se s klukem, který v tom opuštěným domě bydlel, jmenoval se Atlas. Nikdo kromě mě nevěděl, že tam žĳe. Nosila jsem mu jídlo, oblečení a tak. Dokud na to táta nepřišel.“

„A co udělal?“

Zaťala jsem čelist. Nevím, proč jsem o tomhle začínala, když jsem se tak snažila na to denně nemyslet. „Zbil ho.“ Tohle byla pravda obnažená nejvíc, kam až jsem dokázala zajít. „Teď ty.“

Chvíli mě mlčky pozoroval, jako by mě podezíral, že to není všechno. Pak uhnul pohledem. „Odpuzuje mě pomyšlení na manželství,“ přiznal se. „Je mi skoro třicet a nemám vůbec chuť si pořídit manželku. A už vůbec nechci děti. Jediná věc, o kterou v životě stojím, je úspěch. Pořádný úspěch. Ale připouštím, že takhle nahlas to zní arogantně.“

„Profesionální úspěch? Nebo společenský, jako postavení a tak?“

„Obojí,“ odpověděl. „Každý může mít děti. Každý se může oženit. Ale všichni nemůžou dělat neurochirurgii. Jsem na to dost hrdý. Nechci být jen dobrý doktor, chci být nejlepší v oboru.“

„Máš pravdu. Zní to arogantně.“

Usmál se. „Máma se bojí, že marním svůj život, protože pořád jen pracuju.“

„Jsi neurochirurg a tvoje máma je z tebe zklamaná?“ To mě rozesmálo. „To je teda bláznivý. Jsou rodiče vůbec někdy spokojení se svými dětmi? Jsou pro ně vůbec někdy děti dost dobrý?“

„Pro mě by moje děti nebyly,“ odpověděl Ryle. „Moc lidí nezvládá takový nasazení jako já, takže bych je předurčil k tomu, aby mě zklamaly. Tudíž žádný mít nebudu.“

„Toho si vážím, Ryle. Hodně lidí si neumí připustit, že jsou možná moc velcí sobci na to, aby měli děti.“

Zavrtěl hlavou. „Já jsem rozhodně sobec. Určitě jsem moc velký sobec na to, abych s někým chodil.“

„Ale jak to děláš? To si nikdy s nikým ani nevyjdeš?“ Zabodl do mě pohled a na rtech se mu objevil úšklebek.

„Když mám čas, jsou dívky, co uspokojí moje potřeby. V tomhle ohledu jsem naprosto v pořádku, jestli se ptáš na to. Ale láska mi nic neříká. Vždycky je to spíš břemeno než cokoli jinýho.“

Kéž bych se tak na lásku mohla koukat i já. O dost by mi to ulehčilo život. „To ti závidím. Já mám pořád představu, že pro mě někde existuje ideální muž. Často mě vztah brzo přestane bavit, protože ten dotyčný nevyhovuje mým požadavkům. Mám pocit, jako bych byla na nekonečný výpravě za svatým grálem.“

„Měla bys vyzkoušet moji metodu,“ poradil mi.

„Jakou?“

„Sex na jednu noc.“ Nazdvihl obočí, jako by mě pobízel. Byla jsem ráda, že je tma, protože mi tváře hořely. „Nemohla bych spát s někým, u koho bych nevěděla, jestli to někam povede,“ řekla jsem nahlas, ale sama jsem slyšela, jak moje slova postrádají přesvědčivost.

Ryle se dlouze, pomalu nadechl a otočil se na záda.

„Nejsi taková, co?“ Byl v tom náznak zklamání.

Zklamání bylo oboustranné. Ani nevím, jestli bych ho dokázala odmítnout, kdyby se o něco pokusil, ale možná jsem mu teď všechny pokusy předem rozmluvila.

„A když bys nikdy nespala s někým, koho jsi zrovna poznala…“ Naše pohledy se zase setkaly. „Jak daleko přesně bys zašla?“

Na to jsem neuměla odpovědět. Otočila jsem obličej k nebi, protože jeho otázka mě přiměla zalitovat výhrad vůči sexu na jednu noc. Vlastně jsem výslovně proti němu nic neměla. Jen mi ho ještě nenavrhnul někdo, u koho bych o tom byla ochotná uvažovat.

Až doteď. Myslím. Ale navrhuje mi to vůbec? Flirtování mi nikdy moc nešlo.

Ryle se natáhl a chytil okraj mého lehátka. Jediným rázným pohybem a bez větší námahy ho přisunul tak, až narazilo do jeho.

Moje tělo strnulo. Byl teď tak blízko. Cítila jsem, jak jeho horký dech prořízl chladný vzduch mezi námi. Kdybych se na něj podívala, jeho obličej by se ocitl jen pár centimetrů od mého. Nechtěla jsem to udělat, protože by mě nejspíš políbil a já o něm vůbec nic nevěděla, nic než pár nahých pravd. Jenže když mi položil těžkou dlaň na břicho, najednou mi to přestalo vadit.

„Jak daleko bys zašla, Lily?“ zeptal se hříšně. Hladce.

Jeho hlas mi pronikl až do prstů u nohou.

„Nevím,“ zašeptala jsem.

Jeho prsty se vydaly k lemu mé sukně. Začal ji pomalu odhrnovat, až se objevil cípek mé holé pokožky. „Ježíši,“ zašeptal, když mi vklouzl rukou pod oblečení a ucítil horkost mého břicha.

Navzdory svým přesvědčením jsem se na něj podívala a jeho oči mě naprosto uchvátily. Vypadaly plné naděje, hladové a naprosto sebevědomé. Kousl se do spodního rtu, zatímco se jeho ruka pomalu sunula výš pod mé tričko. Věděla jsem, že musí cítit, jak mi na žebra zespodu naráží srdce. Kruci, nejspíš to i slyšel.

„Je to už moc daleko?“ zapředl.

Nevím, kde se to ve mně vzalo, ale zavrtěla jsem hlavou a odpověděla: „Ani náhodou.“

Usmál se a jeho prsty mi přejely po spodní části podprsenky, zlehka škádlily pokožku, na které už mi naskočila husí kůže.

Když jsem pevně zavřela oči, ticho prořízlo ostré zazvonění. Ruka mu strnula, když nám oběma došlo, že to je telefon. Jeho telefon.

Ryle si opřel hlavu o moje rameno. „Sakra.“

Zamračila jsem se, když vytáhl ruku zpod mého trička a zašátral v kapse. Pak se zvedl a poodešel pár kroků ode mě, než hovor přĳal.

„Doktor Kincaid,“ ohlásil se. Pozorně poslouchal a druhou rukou se držel za zátylek. „A co Roberts? Já ani nemám službu na telefonu.“ Následovalo další ticho a pak:

„Dobře, dejte mi deset minut. Už jedu.“

Skončil hovor a zastrčil telefon zpátky do kapsy. Když se otočil ke mně, vypadal trochu zklamaně. „Musím…“

Přikývla jsem. „Jasně.“

Chvíli mě pozoroval, než zvedl ukazováček. „Nehýbej se.“ Znova se natáhl po telefonu. Přešel blíž a podržel ho přede mnou, jako by si mě chtěl vyfotit. Málem jsem začala protestovat, i když nevím proč. Byla jsem přece oblečená. Jen jsem se na to necítila.

Stiskl spoušť a vyfotil si mě, jak ležím na lehátku s rukama uvolněně za hlavou. Netušila jsem, co s tou fotkou hodlá dělat, ale líbilo se mi to. Líbilo se mi, že si chce zapamatovat, jak vypadám, i když ví, že už se neuvidíme.

Pár vteřin se díval na snímek na obrazovce a usmál se. Byla jsem napůl v pokušení si na oplátku vyfotit zase jeho, ale nevěděla jsem, jestli chci mít vzpomínku na někoho, koho už v životě nepotkám. To pomyšlení mě trochu deprimovalo.

„Rád jsem tě poznal, Lily Bloomová. Doufám, že se vzepřeš předsudkům a splníš si svoje sny.“

Usmála jsem se. Napůl mě to rozesmutnilo, napůl zmátlo. Ani jsem nevěděla, jestli jsem už někdy trávila čas s někým jako on – s člověkem s tak naprosto odlišným životním stylem a z naprosto jiné daňové třídy. A nejspíš ani nikdy nebudu. Potěšilo mě ale, že se zase tolik nelišíme.

Což byl nejspíš falešný dojem.

Sklopil oči ke svým nohám, jako by si nebyl jistý svým postojem. Jako by byl rozpolcený mezi touhu říct mi ještě něco, a povinností odejít. Naposledy se na mě podíval, tentokrát už bez té pokerové tváře. Viděla jsem zklamanou křivku jeho rtů, jenže to už se otočil a zamířil ode mě pryč. Otevřel dveře na střeše a já slyšela, jak se jeho kroky vzdalují, když spěchal po schodišti dolů. Znovu jsem na střeše osaměla, ale k mému údivu mě to teď spíš rozesmutnilo.

2.

Lucy – moje spolubydlící, která si ráda nahlas zpívá – pobíhala po obýváku a sbírala svoje klíče, boty, sluneční brýle. Seděla jsem na pohovce a otevírala krabice od bot, ve kterých jsem měla věci z doby, kdy jsem ještě bydlela doma. Sbalila jsem si je, když jsem tam jela na tátův pohřeb.

„Jdeš dneska do práce?“ zeptala se mě Lucy.

„Ne. Dostala jsem volno kvůli úmrtí v rodině, až do pondělka.“

Zastavila se v běhu. „Až do pondělka? Ty máš teda kliku, ty potvoro.“

„No jasně, Lucy. Mám kliku, že mi umřel táta,“ odpověděla jsem sarkasticky, ale zamrazilo mě při pomyšlení, že zase tak úplný sarkasmus to není.

„Víš, že jsem to tak nemyslela,“ zamumlala. Popadla kabelku a vrávorala na jedné noze, zatímco si na druhou obouvala lodičku. „Dneska večer nepřĳdu, spím u Alexe. Čau.“ Dveře se za ní zabouchly.

Při pohledu zvenčí jsme toho měly hodně společného, ale vedle toho, že jsme nosily stejnou velikost oblečení, byly stejně staré a naše křestní jména měla čtyři písmena, obě začínala na L a končila na Y, toho nebylo moc, co by z nás dělalo víc než jen spolubydlící. Což mi nevadilo. Až na to neustálé prozpěvování se mi s ní bydlelo dobře. Lucy byla čistotná a často přespávala jinde. Což jsou u spolubydlící ty hlavní přednosti.

Sundala jsem víko z další krabice, když mi zazvonil telefon. Hrábla jsem po něm přes gauč. Sotva jsem uviděla, že je to máma, zabořila jsem obličej do polštáře a nahlas do něj zaúpěla.

Pak jsem si přitiskla telefon k uchu. „Ano?“ Tři vteřiny ticha, a pak: „Ahoj, Lily.“

Povzdychla jsem si a opřela se o gauč. „Ahoj, mami.“ Vážně mě překvapilo, že se mnou mluví. Od pohřbu uplynul teprve den. To bylo o 364 dní dřív, než jsem její zavolání čekala.

„Jak ti je?“ zeptala jsem se.

Dramaticky si povzdychla. „Tak všelĳak. Tvoje teta a strýc dneska ráno odjeli do Nebrasky. Bude to moje první noc o samotě od toho dne, kdy –“

„To zvládneš, mami,“ přerušila jsem ji a snažila se, aby to znělo sebejistě.

Zmlkla až na moc dlouho, a pak pronesla: „Lily, jen jsem ti chtěla povědět, že se nemáš stydět za to, co se stalo včera.“

Neodpověděla jsem. Ale já se nestydím. Ani trochu ne.

„Každý člověk má někdy chvíle, kdy prostě zatuhne. Neměla jsem to po tobě chtít. K tomu, co jsi už prožívala, to byl pro tebe až moc velký stres navíc. Měla jsem o ten projev požádat tvého strýce.“

Zavřela jsem oči. Už to dělá zase. Zametá pod koberec to, čemu se nedokáže podívat do očí. Samozřejmě – přesvědčila sama sebe, že jsem nedokázala promluvit ze stresu, ne že jsem to odmítla. Samozřejmě. Napůl se mi ji chtělo vyvést z omylu. Ne, mami, já se nezasekla. Jen nebylo nic dobrého, co bych o tom nezajímavém člověku, který byl náhodou mým otcem, mohla říct.

Jenže zčásti jsem se cítila provinile za to, co jsem udělala – hlavně proto, že jsem to neměla udělat před mámou –, a tak jsem přĳala její hru a začala hrát s ní.

„Díky, mami. Promiň, že jsem se zasekla.“

„To nic, Lily, netrap se. Musím už jít, mám schůzku v pojišťovně kvůli tátově pojistce. Zavolej mi zítra, ano?“

„Zavolám,“ slíbila jsem. „Mám tě ráda, mami.“

Ukončila jsem hovor a hodila telefonem přes gauč. Pak jsem otevřela tu krabici, kterou jsem měla na klíně, a začala vyndávat její obsah. Nahoře bylo dřevěné duté srdíčko. Pohladila jsem ho prstem a vzpomněla si na ten večer, kdy jsem ho dostala. Když se mi začaly vybavovat další vzpomínky, odložila jsem ho stranou. Nostalgie je zvláštní věc.

Vytáhla jsem pár starých dopisů a novinových výstřižků. Pod tím vším jsem našla to, co jsem doufala, že v krabicích někde bude. A taky napůl doufala, že nebude.

Moje deníky.

Přejela jsem po nich rukama. Našla jsem tři, ale myslím, že celkem jich bylo osm nebo devět. Nečetla jsem si v nich od chvíle, kdy jsem do nich naposledy zapisovala.

Když jsem byla mladší, nechtěla jsem si přiznat, že si píšu deník, protože to bylo takové klišé. Místo toho jsem to psala jako dopisy komičce Ellen DeGeneresové, jejíž pořad jsem sledovala od prvního dne, kdy se v roce 2003 začal vysílat – a to jsem byla ještě hodně malá. Koukala jsem na její show každý den po návratu ze školy a přesvědčovala sama sebe, že kdyby mě Ellen znala, měla by mě ráda. Psala jsem jí dopisy pravidelně až do svých šestnácti, ale tak, jako jiní lidé píšou deníkové záznamy. Samozřejmě mi bylo jasné, že deník nějaké puberťačky je asi to poslední, co by Ellen DeGeneresová chtěla číst. Naštěstí jsem jí nic z toho nikdy neposlala. Ale stejně se mi líbilo jí to adresovat, a tak jsem v tom pokračovala až do chvíle, kdy jsem si deník přestala vést úplně.

Otevřela jsem druhou krabici a našla další sešity. Prohrabala jsem se jimi a našla ten z doby, kdy mi bylo patnáct. Otevřela jsem ho a listovala jím, abych našla den, kdy jsem se setkala s Atlasem. Předtím, než mi vstoupil do života, jsem vlastně neměla moc o čem psát, ale stejně se mi nějak povedlo popsat šest deníků, než se to stalo.

Přísahala jsem si, že už je nikdy nebudu číst, jenže když táta umřel, začala jsem víc vzpomínat na dětství. Když si ty deníky pročtu, třeba v sobě nějak najdu sílu k odpuštění. I když jsem možná spíš riskovala, že se mě zmocní ještě větší zahořklost.

Natáhla jsem se na gauč a pustila se do čtení.

Milá Ellen,

než Ti napíšu, co se mi dneska stalo, mám vážně dobrý nápad pro nové prostředí ve tvém pořadu. Jmenovalo by se to „Ellen doma“.

Podle mě by Tě hodně lidí rádo vidělo mimo práci. Často jsem si říkala, jaká jsi asi doma, když jste tam jen s Portií a nikde žádné kamery. Třeba by jí producenti mohli půjčit kameru a ona by Tě natáčela, jak děláš úplně obyčejné věci, třeba se díváš na televizi, vaříš nebo zahradničíš. Mohla by Tě filmovat pár vteřin tak, abys o tom nevěděla, a pak vykřiknout: „Ellen doma!“ a hrozně Tě tím vyděsit. Ty přece takové vtípky miluješ.

No a teď Ti povím (už jsem to chtěla udělat, ale pořád na to zapomínám) o tom, co se stalo včera. Včerejšek byl možná nejzajímavější den, o kterém jsem Ti kdy psala, když nepočítám ten, kdy Abigail Ivoryová vrazila facku panu Carsonovi, protože jí koukal do výstřihu.

Pamatuješ, jak jsem Ti kdysi psala o paní Burlesonové, která bydlela v domě za naším? O té, jak umřela za velké sněhové bouře? Táta říkal, že dlužila na daních tolik, že její dcera musela odmítnout dědictví a nemohla dostat ten dům. Což bylo asi dobře, protože už se stejně rozpadal. Bylo by to pro ni spíš břemeno.

Od té doby je dům prázdný. Paní Burlesonová umřela už dobře před dvěma roky. Věděla jsem, že dům je prázdný, protože mám z okna ložnice výhled na zadní dvorek, a pokud se pamatuju, nikdy jsem tam kolem toho baráku neviděla živou duši.

Až do včerejšího večera.

Byla jsem v posteli a míchala jsem karty. Vím, že to zní divně, ale někdy to dělám. Ani nevím, jak se karty hrají. Ale když se rodiče hádají, míchání karet mě uklidňuje a dává mi něco, na co se můžu soustředit.

Venku byla tma, takže jsem si toho světla hned všimla. Nebylo úplně jasné, ale vycházelo z toho opuštěného domu. Vypadalo to spíš jako světlo svíčky, takže jsem vyšla na zadní verandu a vzala si tátův dalekohled. Snažila jsem se zahlédnout, co se tam děje, jenže jsem nic neviděla. Byla moc tma. A pak, za nějakou dobu, světlo zhaslo.

Dneska ráno, když jsem se chystala do školy, jsem uviděla, jak se za domem něco hýbe. Přikrčila jsem se pod okno svého pokoje a viděla, jak se zpoza domu někdo vykradl. Byl to kluk s batohem. Rozhlédl se, jako by se chtěl přesvědčit, že ho nikdo nevidí, a pak se vydal uličkou mezi naším a sousedním domem na zastávku autobusu.

Nikdy předtím jsem ho neviděla. Tohle bylo poprvé, co jel se mnou autobusem. Seděl vzadu a já uprostřed, takže jsem s ním nemluvila. Když vystoupil, viděla jsem, že jde do naší školy, takže do ní asi chodí.

Netuším, proč spal v tom prázdném baráku. Nejspíš tam není zapojená elektřina a neteče voda. Napadlo mě, že to byla nějaká sázka, ale ze školy jel se mnou stejným autobusem a vystoupil zase tady. Šel ulicí, jako by mířil někam jinam, ale běžela jsem k sobě do pokoje a koukala oknem, a jasně, za chvíli jsem ho viděla, jak se plíží do toho opuštěného domu!

Nevím, jestli bych o tom neměla říct mamce. Nechci do toho šťourat, protože mi po tom vážně nic není. Jestli ale ten kluk nemá kam jít, mamka by mu třeba dokázala pomoct, když pracuje ve škole. Tak nevím. Možná bych měla pár dní počkat, jestli se třeba nevrátí domů. Možná se jen potřeboval na čas trhnout od rodičů.

To bych si někdy taky přála.

Tak to je všechno. Dám Ti zítra vědět, jak to pokračuje.

Lily

Milá Ellen,

když se dívám na tvůj pořad, vždycky si přetáčím to Tvoje tancování. Dřív jsem se vždycky koukala i na to, jak tančíš obecenstvem, jenže teď už mě to trochu nudí a chci Tě jen slyšet mluvit. Snad Tě to nerozzlobí.

Takže, už jsem zjistila, kdo je ten kluk, a jo, pořád sem chodí.

Už je to dva dny a já o tom ještě nikomu nepověděla.

Jmenuje se Atlas Corrigan a chodí do posledního ročníku, ale nic víc nevím. Zeptala jsem se Katie, kdo to je, když s námi seděl v autobuse. Řekla mi jeho jméno, ušklíbla se a dodala: „Nic o něm nevím, jenom že smrdí.“ Nakrčila nos, jako by to cítila až sem. Chtělo se mi na ni vřískat, že on si nemůže pomoct, když nemá tekoucí vodu. Místo toho jsem se na něj jen podívala. Možná jsem na něj zírala trochu moc dlouho, protože mě přistihnul.

Když jsem se vrátila domů, šla jsem dozadu na zahrádku. Ředkvičky už byly zralé, takže jsem je začala vytahovat z hlíny. Kromě ředkviček jsem už na záhonech nic neměla. Ochlazuje se, takže všechny ostatní rostliny jsem už zazimovala. Ředkve nejspíš mohly ještě pár dní počkat, ale byla jsem zvědavá na toho kluka.

Když jsem je tahala ven, všimla jsem si, že jsou mezi nimi mezery. Jako by některé už někdo vydloubal. Já to nebyla a rodiče se mi do zahradničení nikdy nepletou.

Napadlo mě, že to byl nejspíš Atlas. Nedošlo mi, že kromě vody mu nejspíš chybí taky jídlo.

Šla jsem dovnitř a udělala v naší kuchyni pár sendvičů. Z lednice jsem vzala dvě plechovky koly a ze skříňky sáček brambůrků. Všechno jsem to dala do svačinového sáčku, přeběhla s tím k opuštěnému domu a položila to na zadní verandu ke dveřím. Nebyla jsem si jistá, jestli mě viděl, takže jsem hlasitě zaklepala a rozběhla se honem zpátky domů. Když jsem vyběhla k sobě do pokoje a vykoukla oknem, abych ho viděla, sáček už byl pryč.

Tak jsem věděla, že mě pozoroval. Že teď už ví, kde bydlím.

Nevím, co řeknu, jestli na mě zítra zkusí promluvit.

Lily

Milá Ellen,

dneska jsem viděla tvoje interview s prezidentským kandidátem Barrackem Obamou. Byla jsi nervózní? Z toho, že zpovídáš člověka, který bude možná řídit naši zemi? O politice toho moc nevím, ale dělat pod takovým tlakem asi není legrace.

Páni, nám se ale dějí věci. Ty děláš rozhovor s někým, kdo možná bude příští prezident, a já krmím jednoho mladého bezdomovce.

Když jsem šla ráno na autobus, Atlas už byl na zastávce. Stáli jsme tam nejdřív jen dva a nebudu lhát – bylo to trapné. Viděla jsem, jak se autobus vynořuje za rohem, a přála si, aby jel trochu rychleji. Když přĳížděl, Atlas popošel blíž ke mně a řekl:

„Děkuju.“ Nedíval se přitom na mě.

Pak se dveře autobusu otevřely a on mě pustil před sebe. Neodpověděla jsem není zač, protože mě vlastní reakce trochu šokovala. Měl hlas, ze kterého mě mrazilo, Ellen.

Dělal to s tebou někdy klučičí hlas? Ne, promiň – holčičí hlas?

Nesedl si vedle mě nebo tak něco, ale když jsme jeli ze školy, nastupoval jako poslední. Už tam nebylo moc volných míst, ale rozhlížel se po autobuse tak, až jsem uhodla, že nehledá prázdné sedadlo. Hledá mě.