POZORUHODNĚ BYSTRÁ STVOŘENÍ

Shelby Van Pelt

POZORUHODNĚ BYSTRÁ STVOŘENÍ

IKAR

Přeložila Markéta Polochová

REMARKABLY BRIGHT CREATURES

Copyright © 2022 by Shelby Van Pelt

Translation © Markéta Polochová, 2023

ISBN 978-80-249-5310-6

Obsah

1299. den mého uvěznění

JIZVA VE TVARU STŘÍBRNÉHO DOLARU

1300. den mého uvěznění

FALEŠNÉ DOMÁCÍ SUŠENKY

1301. den mého uvěznění

KEMP WELINA JE PRO MILENCE

1302. den mého uvěznění

ČERVNOVÉ PŘÍŠEŘÍ

HONIT SE ZA HOLKOU

1306. den mého uvěznění

ZMIJÍ MLÁĎATA JSOU OBZVLÁŠŤ VRAŽEDNÁ

1307. den mého uvěznění

OBROVSKÉ ZUBY

1308. den mého uvěznění

ŠŤASTNÉ KONCE

1309. den mého uvěznění

BUGATTI A BLONDIE

1311. den mého uvěznění

NIC NEZŮSTANE POTOPENÉ NAVĚKY

1319. den mého uvěznění

FILMOVÁ HVĚZDA NE, PIRÁT SNAD

V PODSTATĚ PRAVDIVÝ PŘÍBĚH

NĚJAKÁ ZAVAZADLA?

CHROMÝ, ALE VĚRNÝ

SPECIALITA PODNIKU

1322. den mého uvěznění

ZELENÝ TRIKOT

1324. den mého uvěznění

SLABOST PRO RANĚNÁ STVOŘENÍ

EPITAF A PROPISKY

SVĚDOMÍ Z NÁS DĚLÁ ZBABĚLCE

OČEKÁVEJTE NEOČEKÁVANÉ

1329. den mého uvěznění

PRUDCE DOLEVA, PAK DOPRAVA

1341. den mého uvěznění

PRAVDA PO TŘECH MARTINI

STÍN MOLA

BYLA V TOM NĚJAKÁ DÍVKA

NEČEKANÝ POKLAD

1349. den mého uvěznění

NĚKTERÉ STROMY

NEUVĚŘITELNĚ UCPANÁ KOPÍRKA

1352. den mého uvěznění

NEKRYTÝ ŠEK

ODVRÁCENÁ STRANA JÍDLA ZDARMA

NENÍ TO RANDE

VZÁCNÝ KOUSEK

ANI PŘÁNÍ K NAROZENINÁM

CO KDYBY

ÚCHVATNÁ KOSTRA

OBROVSKÁ, SMĚLÁ LEŽ

SOB

NOVÁ TRASA

TROCHU S PŘEDSTIHEM

ŘÁDNÁ VÝPOVEĎ

1361. den mého uvěz… – Ale co, nemohli bychom s tou kravinou konečně přestat? Musíme zachránit jeden prsten.

ZATRACENÝ GÉNIUS

ÚHOŘÍ PRSTEN

NEJNIŽŠÍ HLADINA ODLIVU

DO POSLEDNÍ MALIČKOSTI

PĚKNĚ DRAHÁ SILNIČNÍ OBĚŤ

DALARNSKÝ KŮŇ

1. den mé svobody

MIMO JINÉ

PODĚKOVÁNÍ

Pro Annu

1299. den mého uvěznění

Tma mi svědčí.

Každý večer čekám, až cvakne vypínač, zhasnou stropní světla a zůstanou jen namodralé stíny zářivek v hlavní nádrži. Úplně dokonalé to není, ale dá se s tím žít.

Skorotma, jako na mořském dně. Tam jsem žil, než mě chytili a uvěznili. Vzpomínky vyprchaly, a přesto pořád cítím nezkrotné proudy ledového oceánu. Tma mi koluje v žilách.

Kdo jsem, ptáte se? Jmenuju se Marcellus, ale většina lidí mi tak neříká. Obvykle mi říkají chlapák. Například: Podívejte se na toho chlapáka – tady ho máme – tamhle za kusem skály vidíš jeho chapadla.

Jsem chobotnice velká. Přečetl jsem si to z cedulky na stěně vedle akvária.

Vím, co si myslíte. Ano, umím číst. Dokážu toho mnohem víc, než byste čekali.

Z cedulky se dozvíte i další fakta: moji velikost, preferovanou stravu a to, kde bych mohl žít, kdybych nebyl uvězněný tady. Mluví se tam o mé intelektuální kapacitě a výrazné chytrosti, což z nějakého důvodu návštěvníky pokaždé překvapí: Chobotnice jsou pozoruhodně bystrá stvoření, stojí tu. Taky tam lidi upozorňují na moje maskování a radí jim, aby se dívali pozorně, protože jsem možná zrovna splynul s písečným dnem.

Zato tam není nic o tom, že mám jméno. Marcellus. Ale jeden člověk, jmenuje se Terry a je to majitel Vodního světa, se o tu informaci čas od času podělí s návštěvníky, kteří se zrovna pohybují poblíž mé nádrže. Vidíte ho? Tamhle vzadu? Jmenuje se Marcellus. A je výjimečný. Je to chlapák.

Chlapák. No ovšem.

Jméno mi vybrala Terryho malá dcerka. Celým jménem Marcellus McOlihňovič. Ano, je směšné. Spousta lidí samozřejmě dospěje k závěru, že jsem oliheň, což je urážka nejhrubšího zrna.

Ptáte se, jak mi máte říkat? No, to je na vás. Možná se automaticky uchýlíte k chlapákovi jako většina. Doufám, že ne, ale pokud ano, nebudu vám to mít za zlé. Koneckonců jste jenom lidi.

Musím vás upozornit, že náš společný čas patrně nebude dlouhý. Na cedulce totiž stojí ještě jedna informace: průměrný věk chobotnice velké. Čtyři roky.

Délka mého života: čtyři roky – čtrnáct set šedesát dní.

Přivezli mě sem jako mládě. Pravděpodobně zemřu tady, v téhle vodní nádrži. A do konce trestu mi zbývá nanejvýš sto šedesát dní.

JIZVA VE TVARU STŘÍBRNÉHO DOLARU

Tova Sullivanová se chystá do bitvy. Ze zadní kapsy jí jako kanárčí peří visí žluté gumové rukavice. Skloní se, aby posoudila nepřítele.

Žvýkačka.

„Pro Kristovy rány.“ Zarazí pod okraj narůžovělé hmoty rukojeť mopu. Povrch je pošlapaný otisky podrážek a zanesený špínou.

Tova nikdy nepochopila účel žvýkaček. Navíc lidé na ně tak často zapomínají. Možná majitel téhle bez ustání žvanil a ona mu prostě vypadla, nesená na vlně přebytečných slov.

Tova se skloní a zaryje pod ni nehet, ale hmota se ne a ne odlepit od podlahy. A to všechno jenom proto, že někdo byl líný ujít deset kroků k odpadkovému koši. Jednou, když byl Erik ještě malý, ho načapala, jak lepí žvýkačku na spodní stranu jídelního stolu. To bylo naposledy, kdy mu koupila žvýkačky. Ačkoli to, jakým způsobem v dospívání utrácel kapesné, bylo stejně jako mnoho jiných věcí mimo její kontrolu.

Tady bude nutná zvláštní výzbroj. Možná pilník. Nic, co má s sebou ve vozíku, si s tou hmotou neporadí.

Narovná se a křupne jí v zádech. Když vyrazí do skladu s čisticími prostředky, zvuk se nese ozvěnou po prázdné chodbě, která se jako obvykle topí v namodralém světle. Nikdo by jí samozřejmě nemohl vyčítat, kdyby přes tu nalepenou hmotu jen tak přejela mopem. V sedmdesáti letech od ní nemůžou čekat žádné hloubkové čištění. Přesto to musí přinejmenším zkusit.

A kromě toho se aspoň zabaví.

* * *

Tova je nejstarší zaměstnankyní Vodního světa v Sowell Bay. Každou noc vytírá podlahu, leští sklo a vysypává odpadkové koše. Co dva týdny obdrží výplatní pásku. Čtrnáct dolarů na hodinu minus daně a zálohy na pojistné.

Neotevřené výplatnice se kupí ve staré krabici od bot nahoře na lednici, peníze se hromadí na polozapomenutém účtu v sowellbayské bance.

Tova míří ke skladu s čisticími prostředky úctyhodným tempem, které by bylo působivé u každého, ale u drobné staré ženy s ohnutými zády a tenounkými kostmi je skutečně pozoruhodné. Na prosklenou střechu, podsvícenou bezpečnostním světlem ze starého přístaviště hned vedle, dopadá déšť. Stříbřité kapky bubnují na sklo a působí jako mihotavé stuhy pod zataženou oblohou. Všichni říkají, že letos byl příšerný červen. Špatné počasí Tovu netrápí, ale bylo by milé, kdyby přestalo pršet aspoň na tak dlouho, aby jí vyschla předzahrádka. Když je mokro, sekačka se ucpává.

Vodní svět ve tvaru koblihy s hlavní nádrží uprostřed, menšími po obvodu a kupolí místo střechy nebyl nijak působivý co do velikosti. Nejspíš tak akorát zapadal do Sowell Bay, městečka, které samo o sobě také nebylo nijak ohromné ani působivé. Od místa, kde Tova narazila na žvýkačku, musí cestou ke skladu obkroužit celý půlkruh. Bílé tenisky vržou po podlaze v místech, která už vytřela, a nechávají na kachlíčkách nevzhledné šlápoty. Není pochyb o tom, že tu část setře ještě jednou.

Tova se zastaví u nehlubokého výklenku s bronzovou sochou lachtana kalifornského v životní velikosti. Na olysalé hlavě a na zádech má zvíře vyhlazená lesklá místa po desítkách let, kdy ho návštěvníci hladí a děti na něj lezou, což mu ještě přidává na uvěřitelnosti. Tova má doma na římse postavenou fotku Erika, tenkrát mu mohlo být jedenáct nebo dvanáct: chlapec se zářivě usmívá a hladí bronzového lachtana po zádech, jednu ruku ve vzduchu, jako by se chystal házet lasem. Mořský kovboj.

Snímek je jeden z posledních, na kterém Erik vypadá dětsky a nevinně. Tova si jeho fotografie uchovává v chronologickém pořadí: koláž svědčící o proměně z bezzubého miminka v pohledného teenagera v bundě z umělé kůže, vyššího než jeho otec. Na jedné fotce Erik doma připichuje korzáž své dívce. Na další stojí na provizorním pódiu na skalnatém pobřeží Puget Sound a v ruce třímá trofej ze středoškolských veslařských závodů. Když prochází kolem, dotkne se Tova studené lachtaní hlavy a potlačí potřebu představovat si, jak by asi Erik vypadal teď.

Pokračuje dál, protože co jiného člověku zbývá. Jde setmělou chodbou. Zastaví se u akvária se slunečnicemi velkoploutvými. „Dobrý večer, děvčata.“

Hned vedle sídlí velekrabi japonští. „Nazdar, kluci.“

„Jak se daří?“ zeptá se vranek čtyřrohých.

Vlkouše očkaté nikdy moc nemusela, ale aspoň jim kývne na pozdrav. Člověk nemá být nezdvořilý, ačkoli tyhle ryby jí pokaždé připomenou hororové filmy v kabelovce, které její nedávno zesnulý manžel sledovával uprostřed noci, když mu bylo zle po chemoterapii a nemohl spát. Největší vlkouš vyplave z kamenné jeskyně s typicky nasupeným čumákem a předsazenou spodní čelistí. Tenké zoubky ční nahoru jako jehličky. Chudák nepěkná, a to je ještě velmi mírně řečeno. Jenomže vzhled klame, nebo ne? Tova se na vlkouše usměje, přestože on jí s takovým obličejem úsměv nikdy neoplatí, ani kdyby chtěl.

Další akvárium je její nejoblíbenější. Nakloní se blízko ke sklu. „Tak co, pane, jakpak jste se dneska měl?“

Chvíli trvá, než ho najde: nenápadné oranžové chapadlo za kusem skály. Nechtěně na očích jako při hře na schovávanou. Jako když zpoza pohovky ční dívčí ohon nebo zpod postele čouhá noha v ponožce.

„Dnes máme nesmělou náladu, co?“ Tova ustoupí a počká. Chobotnice se ani nehne. Tova si představuje, jak návštěvníci celý den klepali na sklo a nasupeně odcházeli, když nic nezahlédli. V dnešní době lidé nemají trpělivost.

„Vlastně ti docela rozumím. Tam vzadu to vypadá útulně.“

Chapadlo se pohne, ale zbytek těla zůstává schovaný.

Žvýkačka se urputně brání i zásahu pilníkem, ale nakonec se odlepí, a když ji Tova hází do pytle na odpadky, uslyší příjemný, pleskavý zvuk mazlavé gumy dopadající na dno.

A teď ještě vytřít. Znovu.

Vzduch provoní ocet s kapkou citronu, odér stoupá z mokrých dlaždic. Mnohem lepší než ta příšernost, kterou tady používali, když Tova nastoupila: světle zelená břečka, která ji pálila v nose. Okamžitě se proti chemickému prostředku vzepřela. Zaprvé se jí z něj motala hlava a zadruhé nechával na podlaze nevzhledné šmouhy. A co bylo asi vůbec nejhorší, smrděl stejně jako Willův nemocniční pokoj, jako Will, když byl nemocný, ačkoli tuhle část Tova do stížnosti neuvedla.

Police v komoře byly toho svinstva sice plné, ale Terry, ředitel Vodního světa, nakonec ustoupil a oznámil jí, že může používat jakýkoli čisticí prostředek, který si pořídí na vlastní náklady. Tova souhlasila, a tak si teď do práce nosí lahev octa s citronovým olejem.

Nyní jsou na řadě odpadky, které musí posbírat. Vyprázdní koše ve vstupní hale, další před toaletami, a nakonec se vrhne na odpočívárnu a smete horu drobků z pultu. Není to její povinnost, tuhle část má na starosti profesionální úklidová služba z Ellandu, která dojíždí jednou za čtrnáct dnů, ale Tova pokaždé přejede hadrem prastarý kávovar a otře mikrovlnku, co je cítit po špagetách. Dnes ji ale čekají větší úkoly: prázdné obaly od jídla s sebou na podlaze. A hned tři.

„To snad není pravda,“ zakleje tiše do prázdné místnosti. Nejdřív žvýkačka, a teď tohle.

Zvedne obaly a nacpe je do koše, který se z nějakého záhadného důvodu posunul o několik decimetrů od místa, kde obvykle stává. Vysype jeho obsah do pytle a vrátí ho tam, kam patří.

Hned vedle odpadkového koše stojí malý jídelní stůl. Tova urovná židle. A potom to spatří.

Něco tam je. Dole pod stolem.

Hnědooranžový chumel schoulený v rohu. Že by něčí svetr? Mackenzie, příjemná mladá pokladní, často nechává nějaký kus oděvu přehozený přes židli. Tova si klekne, aby ho vytáhla a uložila Mackenzie do skříňky. Jenomže vtom se ten chumel pohne.

Lépe řečeno jedno jeho chapadlo se pohne.

„Kristepane!“

Odněkud z té jednolité masy se vynoří oči chobotnice. Kulaté zornice se rozšíří, víčka přimhouří. Zvíře se tváří vyčítavě.

Tova zamrká. Nemůže uvěřit tomu, co vidí. Jak by se chobotnice velká dostala sama ven z akvária?

Chapadlo se znovu pohne. Zvíře se zamotalo do svazku kabelů. Kolikrát už se nad nimi Tova navztekala. Člověk kolem nich nemůže ani pořádně vytřít.

„Zachytil ses,“ zašeptá. Chobotnice zvedne baňatou hlavu a napne chapadlo, kolem kterého má několikrát omotaný tlustý kabel, takový jako od nabíječky na mobil. Hlavonožec znovu zatahá a kabel chapadlo obemkne ještě silněji, takže se zvířecí tělo mezi jednotlivými smyčkami zaoblí a nafoukne. Erik kdysi míval takovou hračku z obchodu s různými srandičkami. Malý tkaný cylindr, do kterého jste na opačných stranách strčili ukazováčky a snažili se látku roztáhnout. A čím silněji jste tahali, tím víc se klobouk smršťoval.

Tova popoleze blíž. Chobotnice pleskne jedním chapadlem o linoleum, jako by říkala: Držte se zpátky, dámo.

„Dobře, dobře,“ zamumlá Tova a vyleze zpod stolu.

Postaví se a rozsvítí. Místnost zaplaví jasné světlo ze stropní zářivky. Tova se začne zase ohýbat, tentokrát pomaleji, jenomže vtom jí jako obvykle hlasitě křupne v zádech.

Chobotnice sebou při tom zvuku znovu škubne a překvapivou silou vrazí do nejbližší židle. Ta přeletí přes celou místnost a narazí do zdi.

Pod stolem září neskutečně jasné zvířecí oči.

Odhodlaná Tova se připlazí o kousek blíž a snaží se ovládnout třes v rukou. Kolikrát už procházela kolem cedulky pod nádrží s chobotnicí velkou? Nemůže si vybavit, jestli tam psali něco o tom, do jaké míry jsou chobotnice nebezpečné pro člověka.

Je asi půl metru od zvířete. Zdá se, že chobotnice se smrskla a zesvětlala. Má vlastně chobotnice zuby?

„Příteli,“ řekne Tova měkkým hlasem. „Teď se přes tebe nakloním a vytáhnu ten kabel ze zásuvky.“ Rozhlédne se kolem a najde přesně ten drát, který nadělal takovou neplechu. Naštěstí na něj dosáhne.

Chobotnice pozorně sleduje každý její pohyb.

„Neublížím ti, drahoušku.“

Konec volného chapadla leží na podlaze jako kočičí ocas.

Když Tova vytrhne zástrčku ze zdi, chobotnice sebou škubne dozadu, a totéž udělá i ona. Očekává, že se zvíře odplazí podél zdi směrem ke dveřím, ke kterým se natahuje.

Ale ono se místo toho přiblíží k ní.

Jedno z chapadel se k Tově plazí jako žlutohnědý had. Ve zlomku vteřiny se jí omotá kolem předloktí, lokte i paže jako stuha kolem kmínku májky. Tova cítí, jak se jí na kůži lepí jednotlivé přísavky. Reflexivně se pokusí ruku osvobodit, ale chobotnice utáhne stisk do té míry, že tlak začne být nepříjemný. V očích to ovšem zvířeti hravě jiskří jako nezbednému děcku.

Prázdné obaly od jídla rozházené po podlaze. Posunutý koš na odpadky. Konečně to do sebe zapadá.

A pak ji zvíře ve vteřině zase pustí. Tova nevěřícně sleduje, jak se chobotnice plazí ven z místnosti a opírá se o nejširší část každého ze svých osmi chapadel. Zdá se, že zvíře ještě víc zbledlo, takže kůže jako by se za ním táhla, a pohybuje se se zjevnou námahou. Tova pospíchá za ním, ale když vyběhne na chodbu, nikde ho nevidí.

Otře si obličej dlaní. Zjevně přichází o rozum. No jistě, to je ono. Takhle to přece začíná, ne? Duševní rozklad staré ženy. A přesto: halucinace, ve kterých vystupuje chobotnice?

Před lety sledovala, jak se totéž dělo její matce. Začalo to občasnou zapomnětlivostí – jako by jí známá jména i data najednou prokluzovala mezi prsty. Jenomže Tova nezapomíná telefonní čísla ani nemusí lovit v paměti, aby si vybavila, jak se ten nebo onen jmenuje. Podívá se dolů na paži a uvidí malá červená kolečka. Stopy po přísavkách.

Napůl v mrákotách dokončí dnešní úkoly a potom udělá poslední kolečko po budově, aby všem popřála dobrou noc.

Dobrou noc, slunečnice, úhoři, krabi, vlkouši, dobrou noc, mořské sasanky, koníci, hvězdice.

Za zatáčkou pokračuje. Dobrou noc, tuňáci, platýsi a rejnoci. Dobrou noc, medúzy i mořské okurky. Dobrou noc, žraloci, vy chudáčci. S těmi vždycky soucítila asi nejvíc – s tvory odsouzenými plavat pořád dokolečka dokola. Přesně chápala, jaké to je, nemoct se zastavit, protože když to uděláte, najednou zjistíte, že se nemůžete nadechnout.

A tady ji máme – chobotnici znovu schovanou za kamenem. Vtom vykoukne kousek těla. Už zase změnila barvu a je o poznání oranžovější než v jídelně, a přesto stále bledší než jindy. Možná dostala lekci, kterou si zasloužila. Nemá se pouštět na žádné výpravy. Jak se vůbec dostala ven? Tova mžourá do akvária, prohledává vodu i rám, ale nevidí nic neobvyklého.

„Potížisto,“ řekne a kroutí hlavou. Ještě chvíli postojí před akváriem a pak odejde pryč.

Když stiskne odemykání na klíčích – zařízení, na které si pořád ještě nezvykla –, žluté auto tútne a zabliká. Její kamarádky, spolek dam, které si láskyplně říkají Pletařky a chodívají spolu na oběd, ji přesvědčily, že potřebuje nové auto, když začala chodit do nové práce. Je to otázka bezpečnosti, tvrdily. Přece nemůže v noci jezdit nějakým starým křápem. Celé týdny jí kvůli tomu nedaly pokoj.

A někdy je prostě snazší se podvolit.

Jako každý den uloží do kufru lahev s octem, protože bez ohledu na to, jak často jí Terry říkal, že si ji může nechávat ve skladu, jeden nikdy neví, kdy se mu ocet s trochou citronového oleje může hodit i doma. Pak stočí pohled k molu. V tuhle noční hodinu je všude prázdno, i rybáři, kteří chytávají večer, jsou dávno pryč. Staré přístaviště se rozkládá hned vedle Vodního světa jako jakýsi starodávný zrezivělý stroj. Zpuchřelé pilíře jsou poseté vilejši. Při přílivu na sebe vilejši nachytají mořské chaluhy, a když voda opadne, chaluhy oschnou a zůstanou na nich jako zelená krusta.

Tova jde po omlácených dřevěných deskách. Starý parkovací automat stojí přesně osmatřicet kroků od místa, kde parkuje. Jako každý den.

Ještě jednou se rozhlédne, jestli neuvidí nějaké lidi, někoho, kdo se zdržuje v temných stínech. Pak přitiskne dlaň na skleněnou desku automatu. Podélná prasklina působí jako stará jizva na něčí tváři.

Vrátí se zpátky k molu na svoji oblíbenou lavičku. Pokrývá ji vrstvička soli a tu a tam racčí trus. Posadí se, vyhrne si rukáv a prohlíží si ty prapodivné skvrny na ruce, o nichž si napůl myslela, že budou pryč. Ale jsou tam. Přejede konečkem prstu přes tu největší, která se utvořila přímo na vnitřní straně zápěstí. Má přibližně velikost dolarové mince. Jak dlouho jí asi zůstane? Udělá se z ní modřina? Dělají se jí poslední dobou snadno, navíc ranka se začíná zbarvovat do tmavočervena. Vypadá jako krvavý puchýř. Možná nikdy úplně nezmizí. Jizva ve tvaru stříbrného dolaru.

Mlha stoupla, zahnaná větrem nad pevninu, odfouknutá do kopců. Na jižní straně kotví nákladní loď. Trup sedí nízko na hladině, zatížený řadou přepravních kontejnerů vyskládaných na palubě jako kostky při dětské hře. Na hladinu dopadá měsíční svit – jako by se na povrchu odrážela záře tisíce svící. Tova zavře oči a představuje si ho pod hladinou, jak ty svíčky třímá v rukou jenom pro ni. Erik. Její jediné dítě.

1300. den mého uvěznění

Krabi, škeble, krevety, hřebenatky, srdcovky, ušně, ryby, jikry. Těmi všemi se živí chobotnice velká, aspoň se to dočtete na cedulce vedle mé nádrže.

Moře musí být nesmírně chutný bufet. Všechny tyhle pochoutky zdarma, jen čekají, až si nabídnete.

A co nabídka tady ve vězení? Makrely, halibuti a – to je vrchol – sledi. Sledi, sledi, samí sledi. Jsou to odporná stvoření, nechutné titěrné parodie na rybu. Jsem si jistý, že jediný důvod jejich hojnosti v mém jídelníčku budou jejich nízké pořizovací náklady. Žraloky v hlavní nádrži odměňují za jejich tupost čerstvými kanicemi, zato já dostávám rozmrazené sledě. Někdy dokonce ještě napůl zmrzlé. A proto když chci cítit jemnou texturu čerstvých ústřic, to, jak se mi v ústech rozpadá krab i se skořápkou, nebo si chci pochutnat na sladkém, pěkném mase mořské okurky, musím vzít záležitosti pevně do svých chapadel.

Někdy když po mně mí věznitelé chtějí, abych spolupracoval třeba s ošetřovatelem nebo přistoupil na jednu z jejich nesmyslných her, přihodí mi pár hřebenatek. A jednou za čas mi Terry jen tak věnuje několik slávek.

Jistěže jsem mnohokrát ochutnal kraby, škeble, krevety, srdcovky i ušně. Prostě se musím po zavíračce sebrat a obstarat si je sám. Jikry jsou ideální jako svačinka, co se týče jak chuťového požitku, tak nutričních hodnot.

Klidně by se dal sestavit ještě třetí seznam toho, po čem se můžou utlouct lidé, ale většina inteligentních forem života by to nepozřela. Tak například: prakticky kompletní nabídka prodejního automatu ve vstupní hale.

Ale dnes v noci mě přivábila ještě jiná vůně. Nasládlá, slaná, saturejková. Její zdroj jsem objevil v odpadkovém koši. Zbytky té dobroty si hověly na dně chatrné bílé krabičky.

Ať už to bylo cokoli, chutnalo to božsky. Jenomže jsem měl smůlu a taky to mohl být můj konec.

To ta uklízečka. Ta mě zachránila.

FALEŠNÉ DOMÁCÍ SUŠENKY

Kdysi nás Pletařek bývalo sedm. Teď jsme zůstaly čtyři. Co pár let se u stolu uvolní další židle.

„No teda, Tovo!“ Mary Ann Minettiová u sebe doma položí konvici s čajem na jídelní stůl a zírá na Tovinu paži. Konvice si hoví ve žlutém pleteném obalu, nejspíš ho kdysi uštrikovala jedna z nich, ještě v dobách, kdy Pletařky na svých pravidelných čajových dýcháncích skutečně pletly. Žlutý obal ladí Mary Ann se žlutým baretem posetým kamínky, pod kterým má sponkou přichycené neposedné lokny.

I Janice Kimová si prohlíží její ruku, zatímco jí Tova nalévá čaj. „Možná nějaká alergie?“ Z hrnku s oolongem se kouří, takže se jí zamlží brýle. Janice si je sundá a otře si je o lem trička. Tova má podezření, že tričko patří Janicinu synovi Timothymu, protože je asi o tři čísla větší, než by Janice potřebovala, a vpředu má logo korejského nákupního centra v Seattlu, v němž Timothy před nějakým časem investoval do jedné restaurace.

„Ta skvrna?“ řekne Tova a stáhne si rukáv svetru. „To nic není.“

„Měla by sis s tím někam zajít.“ Barb Vanderhoofová si do čaje vhodí už třetí kostku cukru. Krátce střižené šedivé vlasy má nagelované a vytvarované do drobných bodlin, což je poslední dobou její nejoblíbenější účes. Když tak přišla poprvé, vtipkovala, že to je taková ostnatá helma, což je všechny rozesmálo. Není to poprvé, kdy by si Tova nejraději na jednu vlasovou bodlinu sáhla. Píchala by jako ježovka, které mají ve Vodním světě, nebo by se pod tlakem zmáčkla?

„Vážně o nic nejde,“ ujistí je znovu Tova. Cítí, jak jí horkem červenají špičky uší.

„Tak já ti něco povím.“ Barb usrkne čaj a pokračuje. „Znáš moji Andie? Když přijela loni na Velikonoce, měla vyrážku. Na vlastní oči jsem ji neviděla – vyrazila se jí na dost choulostivém místě, jestli mi rozumíte, ale zase se nejednalo o něco, co chytíte, když se s někým spustíte, aby bylo jasno. Ne. Byla to prostě jenom vyrážka. No nic, každopádně jsem jí říkala, že by si měla zajít za mým kožařem. Je to poklad. Jenomže moje Andie je tvrdohlavá jako mezek, víte? A ta vyrážka se pořád zhoršovala a…“

Janice Barb přeruší. „Tovo, nemá ti Peter někoho doporučit?“ Janicin manžel, doktor Peter Kim, je sice dávno v důchodu, ale mezi lékaři má spoustu známých.

„Nepotřebuju doktora.“ Tova se nuceně, chabě usměje. „Měla jsem drobnou nehodu v práci.“

„V práci!“

„Nehodu!“

„Co se stalo?“

Tova zatají dech. Ještě teď cítí chapadlo omotané kolem zápěstí. Fleky přes noc vybledly, přesto skvrny po nich zůstaly dost tmavé, abyste si jich všimli. Znovu si popotáhne rukáv.

Měla by jim to říct?

„Nedorozumění s jedním čisticím prostředkem,“ pronese nakonec.

Tři páry očí se zúží do štěrbin.

Mary Ann otře utěrkou neviditelnou skvrnu na ubruse. „Ta tvoje práce, Tovo. Když jsem byla ve Vodním světě naposledy, málem jsem v tom smradu podruhé viděla svůj oběd. Jak to tam zvládáš?“

Tova si vezme sušenku s kousky čokolády z tácu, který pro ně nachystala Mary Ann. Mary Ann ohřívá sušenky v troubě, než ostatní členky spolku dorazí. Vždycky říká, že člověk nemůže pít čaj bez něčeho domácího, co se k němu dá přikousnout. Sušenky jsou samozřejmě koupené v místním obchodě. A ony všechny to vědí.

„Je to stará díra. Jasně že to tam páchne,“ přidá se Janice. „Ale vážně, Tovo, jsi v pořádku? Fyzická aktivita v tvém věku. Proč vůbec ještě chodíš do práce?“

Barb si založí ruce na hrudi. „Po Rickově smrti jsem chvíli pracovala u Svaté Anny. Abych zabila čas. Chtěli, abych to tam celé řídila.“

„Složky,“ ucedí Mary Ann. „Třídila jsi složky.“

„A skončila jsi, protože tě nenechali seřazovat je podle systému, který by se ti zamlouval,“ dodala Janice suše. „Nicméně podstatné je, že jsi neklečela na všech čtyřech a nedrhla podlahu.“

Mary Ann se k ní nakloní blíž. „Tovo, snad víš, že kdybys potřebovala pomoc…“

„Pomoc?“

„Ano, pomoc. Nemám představu, jak přesně Will vypořádal finance.“

Tova se napruží. „Díky, ale žádnou takovou pomoc nepotřebuju.“

„Nicméně kdyby přece…“ Mary Ann stiskne rty pevně k sobě.

„Říkám, že ne,“ dodá Tova už klidněji. A mluví pravdu. Peníze, které má na účtu, mnohonásobně převyšují její výdaje. Nepotřebuje charitu: od Mary Ann ani od nikoho jiného. A navíc, co je to za způsoby, začínat s takovým tématem, a jenom kvůli několika tmavým flekům na ruce.

Tova se zvedne od stolu, odloží hrnek na čaj do dřezu a opře se o linku. Oknem nad dřezem je vidět na Mary Anninu zahradu, kde se pod šedivým nebem krčí rododendrony. Jemné červené okvětní lístky se rozkmitají závanem větru a Tova si přeje, aby je mohla vrátit zpátky do pupenů. Takhle chladný vzduch je na polovinu června hodně neobvyklý. Léto si tento rok dává opravdu na čas.

Na okenní parapet Mary Ann nastavěla sbírku náboženských serepetiček: skleněné andělíčky s tváří cherubínů, svíčky, sbírku lesklých stříbrných křížů různých velikostí vyskládaných v řadě jako vojáci. Mary Ann je musí denně pulírovat, aby se všechny takhle leskly.

Janice jí stiskne rameno. „Tovo? Země volá Tovu.“

Tova si nemůže pomoct a usměje se. Podle jejího hravého tónu pozná, že Janice už zase sledovala sitkomy.

„Prosím tě, nezlob se. Mary Ann tím nic nemyslela. Jen si děláme starosti.“

„Díky, ale jsem v pořádku.“ Tova poplácá Janice po ruce.

Janice zvedne jedno dokonale upravené obočí a odvede Tovu zpátky ke stolu. Je jasné, že chápe, jak moc by Tova chtěla změnit téma, protože se rozhodne pro nezávazné tlachání.

„Tak co, Barb, co nového u holek?“

„Neříkala jsem vám to?“ Barb dramaticky zatají dech. Nepotřebuje totiž dvakrát pobízet, aby vám povyprávěla, jak se mají její dcery a vnučky. „Andie měla přivézt holky na letní prázdniny. Ale prý nastal nečekaný zádrhel. Přesně tak to řekla: nečekaný zádrhel.“

Janice vezme Mary Annin vyšívaný kapesník a otře s ním skleničky. „Fakticky, Barb?“

„Nebyly tady od Díkůvzdání! Přitom na Vánoce vzali s Markem děti do Las Vegas. No věřily byste tomu? Kdo by chtěl trávit svátky v Las Vegas?“ Barb vyslovuje obě slova, Las i Vegas, se stejným důrazem a intonací. Jako když říkáte třeba rozlité mléko.

Janice i Mary Ann kroutí hlavou, Tova si vezme další falešnou domácí sušenku. Všechny tři přikyvují, když Barb dál vypráví o rodině své dcery, která žije dvě hodiny odtud v Seattlu. Ale vzhledem k tomu, jak nepravidelně je Barb vídá, by klidně mohla bydlet na jiné planetě.

„Řekla jsem jim: jenom doufám, že svoje holčičky zase brzy obejmu. Bůh ví, jak dlouho tady ještě budu!“

Janice si povzdechne. „To stačí, Barb.“

„Omluvte mě na moment.“ Tovina židle zaskřípe o linoleum.

Jak naznačuje název jejich klubu, Pletařky začaly jako pletací spolek. Před pětadvaceti lety se několik žen ze Sowell Bay začalo scházet, aby si vyměňovaly vlnu. Nakonec pro ně setkání představovalo únik z prázdného domova – hořkosladké prázdnoty, v níž chyběly jejich děti, které dospěly a odstěhovaly se. Jenomže její opuštěné hnízdo žádnou sladkost neobsahovalo, jen spoustu hořkosti. Erik je pryč už pět let. Jak čerstvé byly tenkrát její rány: stačilo málo, strup se sloupl a krvácení začalo nanovo.

Tova otočí kohoutkem v Mary Annině koupelně a ten zapiští. Jejich nářky se za ty roky moc nezměnily. Nejdřív to bylo: Jaká škoda, že univerzita je tak daleko odtud, a Jaká škoda, že si voláme jen v neděli odpoledne. Teď se podobně baví o vnoučatech a pravnoučatech. Tyhle ženy se mateřstvím vždycky honosily, zato Tova si to své nosí hluboko uvnitř. Vrostlo jí do tkání jako nevyoperovaná kulka. Je jen její. Niterné.

Pár dní před jeho zmizením Erikovi Tova k osmnáctým narozeninám upekla čokoládový dort. V domě byl ještě o několik dní později cítit marcipán. Dodnes si vzpomíná, jak se držel v kuchyni jako nevítaný host, který neví, kdy odejít.

Nejdřív považovali Erikovo zmizení za útěk z domu. Jako poslední ho viděl jeden lodník, který pracoval na trajektu směřujícím na jih. Odplouval v jedenáct – poslední večerní loď. Ten lodník si nevšiml ničeho neobvyklého. Erik měl, stejně jako jindy, zamknout pokladnu, což pokaždé svědomitě udělal. Měl takovou radost, když mu svěřili klíče. Vždyť to byla jenom brigáda. Šerif říkal, že místnost našli odemčenou a pokladnu plnou. Erikův batoh ležel pod židlí: zůstal v něm walkman a sluchátka, dokonce i peněženka. Než vyloučili možnost zločinu, šerif spekuloval, že Erik si možná jen na chvíli odběhl a měl v úmyslu se vrátit.

Ale proč by odcházel z pokladny uprostřed směny? Tomu Tova nemohla přijít na kloub. Will měl teorii, že v tom sehrála roli nějaká dívka, ale na žádnou holku – nebo na žádného kluka, když už jsme při tom – se nikdy nepřišlo. Jeho kamarádi trvali na tom, že v té době s nikým nechodil. A kdyby Erik někoho měl, dozvěděl by se o tom celý svět. Protože Erik byl hodně oblíbený.

O týden později našli člun. Starou zrezivělou plachetnici, nikdo si ani nevšiml, že zmizela z malinkého přístaviště, které sousedilo s přívozem. Příliv ji vyplavil na pobřeží s uříznutým kotevním lanem. Na kormidle se našly Erikovy otisky. Důkazů nebylo mnoho, ale všechno ukazovalo na to, že chlapec si vzal život, říkal šerif.

Říkali sousedi.

Říkali novináři.

Všichni to říkali.

Tova tomu nikdy neuvěřila. Ani na vteřinu.

Osuší si obličej a zamrká na svůj odraz v zrcadle. S Pletařkami se kamarádí už léta, a přesto má občas pocit, jako by byla dílek, který se vtlačil do špatného puzzle.

Tova vytáhne hrnek ze dřezu, nalije si čerstvý oolong a vklouzne zpátky ke stolu i do hovoru. Právě se mluví o Mary Annině sousedovi, který žaluje svého ortopeda za zfušovanou operaci. Dámy se shodují, že by měli lékaře uznat vinným. Následuje dojímání nad fotografiemi Janicina malého jorkšíra Rola, kterého jeho majitelka často nosí na srazy Pletařek v příruční tašce. Dnes bylo Rolovi zle od žaludku, a tak zůstal doma.

„Chudáček Rolo,“ řekne Mary Ann. „Myslíš si, že snědl něco špatného?“

„Měla bys ho přestat krmit normálním jídlem,“ poznamená Barb. „Rick dával Sullymu za mými zády zbytky z talíře. Pokaždé jsem to poznala. Příšerně mu páchla hovna!“

„Barbaro!“ vyhrkne Mary Ann a vykulí oči. Janice s Tovou se smějí.

„Tak mi promiňte, ale ten čokl vždycky zasmradil celý pokoj. Ať odpočívá v pokoji.“ Barb spojí dlaně jako při modlitbě.

Tova dobře ví, jak moc Barb jejich zlatého retrívra Sullyho milovala. Možná víc než svého zesnulého manžela Ricka. A vloni během několika měsíců přišla o oba. Tovu někdy napadá, jestli to tak není lepší, když vás tragédie potkají pohromadě, aby se využila existující bolavost. Vyrovnáte se s tím hezky najednou. Tově bylo jasné, že i hlubiny zoufalství mají své dno. Jakmile jste měli duši skrznaskrz nasáklou žalem, další už se nevsákl, jen stekl po povrchu, jako když v sobotu ráno přetékal javorový sirup na stůl, protože Erik měl dovoleno polít si palačinky sám.

Ve tři hodiny odpoledne si Pletařky sbírají kabáty i kabelky ze židlí, když vtom odtáhne Mary Ann Tovu stranou.

„Slib, že nám řekneš, když budeš potřebovat pomoc.“ Mary Ann stiskne Tově ruku. Ve srovnání s ní má olivovou a mladistvou pleť. Toviny skandinávské geny, které se tak hodily v mládí, jí ve vyšším věku začaly prokazovat medvědí službu. Ve čtyřiceti jí zešedivěly dřív slámové, lesklé vlasy. V padesáti se zdálo, že má v obličeji vyryté brázdy. Teď tu a tam zachytí svůj odraz z profilu ve výkladní skříni některého obchodu a vidí, jak se jí svěsila ramena. Pokaždé uvažuje, jak to může být její tělo.

„Ujišťuju tě, že žádnou pomoc nepotřebuju.“

„Když tě ta práce bude příliš zatěžovat, tak toho prostě necháš. Že jo?“

„No jasně.“

„Tak dobře.“ Mary Ann se netváří přesvědčeně.

„Díky za čaj, Mary Ann.“ Tova vklouzne do kabátku a na všechny se usměje. „Příjemné odpoledne. Jako vždy.“

Tova poklepe na palubní desku, sešlápne plyn a přiměje auto vyjet další krpál. Vůz při stoupání úpí.

Mary Annin dům sedí na dně širokého údolí, kde dřív nebývalo nic než louky plné narcisů. Tova si vzpomíná, že když byla malá, jezdívali tudy. Dřepěla na zadním sedadle rodinného Packardu vedle staršího bratra Larse. Táta seděl za volantem, máma vedle něj se staženým okýnkem. Šátek si tiskla k bradě, aby jí neulítl. Tova by si taky ráda spustila okýnko a vystrčila hlavu co nejdál ven. Údolím se táhla nasládlá vůně hnoje. Miliony žlutých květů se slévaly do rozlehlého moře slunečního svitu.

Dnes je údolí zastavěné. Co pár let se odehraje obrovské haló kolem opravy silnice, která se vine nahoru do kopců. Mary Ann kvůli tomu neustále píše dopisy radním. Příliš prudká, argumentuje, nebezpečí sesuvů půdy.

„Pro nás to příliš prudké není,“ řekne Tova, když její vůz vyjede na kopec.

Na druhé straně se ve vodě odráží slunce. Paprsky si hledají cestu trhlinou v mracích. A pak, jako by někdo zatahal za nitky, se mraky rozestoupí a slunce zalije celý Puget Sound.

„To je mi ale podívaná,“ řekne Tova a sklopí sluneční clonu. S přimhouřenýma očima odbočí na Sound View Drive, která se táhne přímo podél pobřeží. Míří domů.

Konečně slunce! Astry by potřebovaly ostříhat oschlé květy, a chladné, deštivé počasí, které trvá už celé týdny, nezvyklé dokonce i tady na severozápadě, výrazně utlumilo její chuť do zahradničení. Při představě, že by mohla konečně dělat něco užitečného, sešlápne plyn. Možná stihne před večeří dokončit celý květinový záhon.

Cestou do zahrady za domem hledá sklenici s vodou, a přitom stiskne červeně blikající tlačítko na záznamníku. Obvykle se ozvou jen samé hlouposti – různí lidé se jí snaží prodat různé zboží –, ale ona si stejně po příchodu domů jako první přehraje vzkazy. Jak by mohla fungovat, kdyby na ni neustále blikalo červené světýlko?

První vzkaz: Kdosi žádá o příspěvek. Smazat.

Druhý vzkaz: Očividně nějaký podvodník. Kdo by byl takový blázen, zavolal zpátky a nahlásil své číslo účtu? Smazat.

Třetí vzkaz: Omyl. Tlumené hlasy, potom cvaknutí. Janice Kimová jim říká omyly z prdele. Riziko prapodivného zvyku – nošení mobilů v zadních kapsách džínů. Smazat.

Čtvrtý vzkaz začíná odmlkou. Tova se užuž chystá stisknout tlačítko a smazat i tuhle zprávu, když vtom se ozve ženský hlas: „Tova Sullivanová?“ Žena na druhém konci si odkašle. „Tady Maureen Cochranová? Z domova s pečovatelskou službou Charter Village?“

Tova upustí sklenici a ta cinkne o linku.

„Bohužel pro vás mám špatné zprávy…“

Ostrým kliknutím zastaví Tova příval slov. Víc slyšet nepotřebuje. Zpráva, kterou už nějaký čas očekávala.

Její bratr Lars.

1301. den mého uvěznění

Takhle to dělám.

Nahoře v akváriu je ve skle otvor, kudy se dovnitř zavádí hadice čerpadla. Mezi skleněnou tabulí a hadicí zůstává kousek místa, akorát dost, abych tamtudy prostrčil koneček chapadla a odšrouboval krytku. Hadice spadne dovnitř, otvor zůstane. Je to malý otvor. Asi tak na šířku dvou tří lidských prstů.

Řeknete si: To je ale malinká díra! Jsi na ni moc velký.

Máte pravdu, ale nemám problém poskládat se tak, abych tamtudy prolezl. To je ta jednodušší část.

Spustím se po skle do místnosti s čerpadlem, sousedící s mým akváriem. Teď teprve přichází hlavní výzva. Čas ubíhá, říkáte si. Jakmile se dostanu ven, musím se vrátit během osmnácti minut, jinak si ponesu následky. Osmnáct minut totiž dokážu vydržet bez vody. Takovou informaci na destičce s mým popisem samozřejmě nenajdete. Na to jsem přišel sám.

Na studené betonové podlaze se musím rozhodnout, jestli zůstat v místnosti s čerpadlem, nebo se vydat dál. Obě možnosti mají své výhody i nevýhody.

Když se rozhodnu zůstat v místnosti s čerpadlem, mám snadný přístup do nejbližších akvárií. Jenže ta mě bohužel moc nelákají. Vlkouši očkatí nepřicházejí v úvahu ze zcela pochopitelných důvodů. Ta zubiska! Kopřivy tichomořské jsou příliš ostré, pásnice s nažloutlým břichem zase gumové. Namodralé slávky mají dost nenápaditou, nevýraznou chuť, a přestože mořské okurky chutnají skvěle, musím se pokaždé ovládnout. Kdybych jich na posezení snědl víc než jen pár, riskoval bych, že si mých nočních výprav všimne Terry.

Na druhou stranu, když se rozhodnu místnost s čerpadlem opustit, mám před sebou celou chodbu a hlavní nádrž. Mnohem obsáhlejší jídelní lístek. Jenomže všechno něco stojí: zaprvé musím obětovat několik cenných minut, které mi trvá, než cestou ven otevřu dveře. A pak, protože dveře jsou těžké a samy otevřené nezůstanou, mi zabere dalších několik minut, než se jimi protáhnu na zpáteční cestě.

Proč si dveře něčím nezapřu?

Ale no ovšem.

Jednou jsem to udělal. Použil jsem k tomu nástroj vedle akvária. Za těch několik minut svobody navíc jsem vybílil kyblík plný kousků čerstvého halibuta, které Terry nechal pod hlavní nádrží. (Předpokládám, že ryby měly posloužit jako snídaně pro žraloky hned následujícího rána. Jenomže žraloci jsou tupí a netuší, která bije. Takže nemám nejmenší výčitky.)

Podlehl jsem iluzi, že nemusím spěchat, a užil jsem si docela příjemný večer. Nejspíš to byly nejzábavnější chvíle, jaké jsem v zajetí prožil. Jenomže při návratu jsem objevil něco, co mi dodnes nejde na rozum: použitý nástroj z nějakého záhadného důvodu dveře neudržel.

Poučení: zapřeným dveřím se nedá věřit.

Než se mi je podařilo otevřít, umdléval jsem. Následky se rozjely na plné obrátky.

Chapadla se pohybovala s námahou, rozostřovalo se mi vidění. Kůže na mně ztěžkla a lepila se k podlaze. V mlze jsem viděl, že maso mi zesvětlalo a získalo nepěkný, hnědošedý nádech.

Když jsem se plazil po podlaze v místnosti s čerpadlem, už mi nepřipadala studená. Povrchy neměly žádnou teplotu. Nešikovné přísavky mě ale nakonec přece jen nějak dostaly vzhůru.

Protáhl jsem se otvorem. Zhruba v půli cesty jsem se zastavil a pohupoval jsem se nad hladinou. Chapadla jsem měl úplně mdlá, necítil jsem vůbec nic.

Na chvíli jsem si pohrával s touhle myšlenkou. Nic není něco. Co se může skrývat na opačné straně?

Jakmile mě pohltila voda, byl jsem zpátky. Vidění se zaostřilo. Rozeznával jsem své okolí. Chapadlem jsem omotal hadici a vrátil ji na místo. Do masa se mi vrátila barva. Protáhl jsem chapadlo mezerou a hadici upevnil. Plaval jsem, znovu plný síly, do své skrýše za skálou, a kůže za mnou ve studené vodě pevně vlála. Břicho plné kousků halibuta mě příjemně bolelo.

Když jsem se uvelebil v doupěti, všechna tři srdce mi rychle bušila. Tepala úlevou. Základní instinkt vyvolaný překvapivým vítězstvím nad smrtí. Takhle nějak se nejspíš cítí srdcovka, když se zahrabe do písku, aby unikla mému nenechavému chapadlu. Porazil jsem osud, jak vy lidé říkáte.

Následky. Nebylo to jedinkrát, kdy jsem jim musel čelit. Nastaly i další příležitosti, kdy jsem až příliš tlačil na svou svobodu. Ale už nikdy jsem nespoléhal na několik minut navíc se zarážkou ve dveřích.

Určitě vám nemusím vysvětlovat, že Terry nemá o žádné mezeře ani páru. Neví o ní nikdo kromě mě. A protože bych byl rád, aby to tak zůstalo, chci vám tímto předem poděkovat za vaši diskrétnost.

Ptali jste se. Tak jsem odpověděl.

Tak to dělám.

KEMP WELINA JE PRO MILENCE

Cameron Cassmore mžourá a snaží se odstínit neúnavné slunce. Měl si vzít sluneční brýle. V sobotu v devět ráno, v tuhle nekřesťanskou hodinu, se musí i s kocovinou dostat do Weliny… blé. Žíznivě vytáhne otevřenou plechovku z držáku v Bradově dodávce a lokne si. Nějaký hnusný energetický nápoj. Cameron zabručí, vyplivne lok otevřeným okýnkem, otře si pusu rukávem košile, plechovku zmačká a pohodí ji na prázdné sedadlo spolujezdce.

„Cože to potřebuješ převízt?“ Brad zamrkal, aby na něj zaostřil, když ho Cameron požádal o půjčení auta. Po včerejším fantastickém koncertě jejich experimentálně metalové kapely Můří nudle v Dellově saloonu Cameron včera vytuhl na gauči u Brada a Elizabeth.

„Klematis,“ odpověděl Cameron. Z vyděšeného telefonátu tetičky Jeanne vyrozuměl, že ten debil domácí ji už zase prudí kvůli popínavým rostlinám. Naposledy to skončilo výhrůžkou, že ji kvůli nim nechá soudně vystěhovat.

„Co je do prdele klematis?“ Na Bradově tváři se rozlil poťouchlý úsměv. „Zní to trochu přisprostle.“

„To je rostlina, ty pako.“ Cameron se neobtěžoval vysvětlováním, že se jedná o kvetoucí popínavou trvalku z čeledi pryskyřníkovitých původem z Číny a Japonska, která se do západní Evropy dostala ve viktoriánském období a ceněná je zejména pro svou schopnost vinout se vzhůru po podpůrné mříži.

Proč si sakra pamatuje takové kraviny? Kéž by mohl mozek vyčistit od nepotřebných vědomostí, kterými se akorát zanáší. Cameron vjede na dálnici, po níž se dostane až ke kempu pro obytné přívěsy, kde přebývá tetička Jeanne, přidá, stáhne všechna okýnka a zapálí si. Poslední dobou nekouří, leda když si připadá jako kus hovna. A dneska ráno se cítí jako obrovské, pěkně zapáchající hovno. Dým uniká ven a rozptyluje se nad rovnými, prašnými farmami v Merced Valley.

Na zahradě tetičky Jeanne se v mírném větru pohupují kopretiny. Roste jí tu i nějaký široký keř s bílými kvítky, třpytivými a lehounkými jako krajkový závoj, o kousek dál stojí fontánka, která jede na šest monočlánků. Cameron to ví, protože tetička ho vždycky prosí, aby jí je vyměnil. Dělá to snad pokaždé, když přijede.

Pak jsou tu žáby. Všude kolem. Betonové sochy žabiček, kterým v puklinách roste mech, žabí květináče, větrný rukáv s hvězdičkami a pruhy, který povlává na zrezivělém stožáru, a na něm tři vysmáté žáby vyvedené ve vlasteneckých barvách: červená, bílá a modrá.

Sezonní žáby.

Kdyby se tu udělovala cena za nejlepší zahrádku, tetička Jeanne by se o ni určitě ucházela. A měla by ji v kapse. Nejpodivnější na tom všem je prudký kontrast mezi zahrádkou a zoufalstvím, které se, jak Cameron dobře ví, skrývá uvnitř přívěsu.

Schody vržou pod těžkými pracovními botami. Na klice síťovaných dveří visí jakýsi cár papíru. Cameron zvedne roh a podívá se, o co jde: místní šampionát v bingu. Lístek zmačká a strčí ho do kapsy. Nedopustí, aby se tetička Jeanne účastnila takových zhůvěřilostí. Celé tohle místo je pekelná díra. Dokonce i jeho jméno. Welina. Znamená to „vítejte“ v havajštině. Jenomže tohle není žádná Havaj, to je jasné jako facka.

Cameron se chystá zazvonit na zvonek ve tvaru žáby – jak jinak –, ale vtom uslyší zpoza přívěsu nějaký křik.

„Kdyby si ta stará fúrie Sissy Bakerová hleděla svýho, nikdo by takový kraviny nevymejšlel, no ne?“ Tetička působí výhrůžně. Cameron si představuje, jak tam stojí ve svém nejoblíbenějším šedém svetru s rukama v bok, a že má boky jako skříň, a mračí se. Nemůže si pomoct a s úsměvem přívěs obejde.

„Jeanne, prosím tě, snaž se to pochopit.“ Majitel mluví tiše a trochu povýšenecky. Jimmy Delmonico. Totální kretén. „Ostatní obyvatele představa hadů vyděsila. To snad dokážeš pochopit, ne?“

„Ale tady žádný hadi nejsou! A kdo si myslíš, že seš, abys mi říkal, co mám udělat se svým keřem?“

„Existují určitá pravidla, Jeanne.“

Cameron napochoduje dozadu. Delmonico propaluje pohledem tetičku, která na sobě opravdu má šedý svetr. Je rudá ve tváři a v hrsti svírá pevnou, voskovitou rostlinu, která se popíná po mříži na zadní části jejího přívěsu. Hůl s tenisovým míčkem na konci má opřenou o obklady.

„Camíčku!“

Tetička Jeanne je jediná osoba na Zemi, která mu tak smí říkat.

Cameron k ní přiskočí a s úsměvem se nechá obejmout. Tetička voní po vyčichlém kafi. Jako vždycky. Pak se Cameron s kamenným výrazem obrátí k Delmonicovi a zeptá se: „O co tady jde?“

Tetička Jeanne popadne hůl a vyčítavě s ní ukáže na majitele. „Camíčku, pověz mu, že v mý rostlině žádní hadi nejsou! Chce mě přinutit, abych ji strhla. A to všechno kvůli Sissy Bakerový, protože tvrdila, že něco viděla. Všichni vědí, že ta stará čarodějnice je prakticky slepá.“

„Slyšel jste. Žádní hadi,“ pronese Cameron důrazně a zadívá se na rostlinu, která od jeho poslední návštěvy výrazně poporostla a zhoustla. Jak to může být dlouho? Měsíc?

Delmonico si tiskne špičku nosu. „Rád vás zase vidím, Camerone.“

„Potěšení je na mý straně.“

„Poslyšte, jde o vyhlášku platnou pro kemp Welina,“ pronese Delmonico s povzdechem. „Když některý obyvatel podá stížnost, musím celou záležitost podrobně prošetřit. A paní Bakerová řekla, že viděla hada. Tvrdila, že přímo tamhle v tom keři viděla žluté oči, které na ni mrkaly.“

Cameron se zasměje. „Očividně lhala.“

„Očividně,“ zopakuje po něm tetička, ale koutkem oka si keř rozpačitě měří.

„Opravdu?“ Delmonico zkříží ruce na hrudi. „Paní Bakerová je součástí zdejší komunity už celou řadu let.“

„Sissy Bakerová je stará nenávistná kráva.“

„Camíčku!“ Tetička ho plácne po ruce, aby nemluvil sprostě. Hezké od ženy, která ho abecedu učila stylem „p jako prdel“.

„Co prosím?“ Delmonico si posune brýle o kus níž.

„Hadi nemrkají.“ Cameron protočí panenky. „Neumějí to. Vždyť ani nemají víčka. Si to najděte.“

Majitel otevře ústa a zase je zavře.

„Případ vyřešen. Žádní hadi.“ Teď si ruce na hrudi složí zase Cameron. Má snad dvakrát silnější paže než Delmonico. Poslední dobou se v posilovně soustředí hlavně na bicepsy.

Delmonico se tváří, že by nejraději šel. Sklopí oči k botám a zamumlá: „Pokud je to pravda, to s těmi hadími víčky… ale existují předpisy. Stěžujte si na okrese, jestli chcete, ale když někdo z mých nájemníků ohlásí, že došlo k zamoření škůdci…“

„Už jsem říkala: žádní hadi!“ Tetička Jeanne vyhodí ruce do vzduchu. Hůl přistane na trávě. „A slyšels mýho synovce. Žádný víčka! Víte, jak to celý vzniklo? Sissy Bakerová žárlí na moji zahrádku.“

„Ale jistě, Jeanne.“ Delmonico zvedne ruku. „Všichni vědí, že máš krásnou zahrádku.“

„Sissy Bakerová je lhářka. A slepá jako patrona!“

„I kdyby to tak bylo, existují předpisy. Pokud někdo zapříčiní nebezpečnou situaci…“

Cameron k němu postoupí o krok blíž. „Podle mýho tady nikdo o žádnou nebezpečnou situaci nestojí.“ Samozřejmě blafuje. Víceméně. Nesnáší rvačky. Ale tadyhle ten skrček to nemusí vědět.

Delmonico se zatváří téměř komicky vyděšeně, poplácá se po kapse a dramaticky vyloví mobil. „Jejda, pardon. Tohle musím vzít.“

Cameron se uchechtne. Starý dobrý trik s neexistujícím, ale o to naléhavějším hovorem. Ten Delmonico je vážně kus vola.

„Tak tu svoji rostlinu aspoň trochu přistřihni, dobře, Jeanne?“ zahuláká muž přes rameno a peláší po štěrkové cestě směrem k silnici.

Prostřihávání klematisu zabere Cameronovi skoro hodinu. Balancuje na žebříku a postupuje podle tetiččiných náročných pokynů. Ještě trochu tady. Ne, ne tak moc! Zastřihni to víc vlevo. Myslela jsem vpravo. Ne, dobře to říkám, vlevo. Tetička pod ním sbírá napadané větvičky a fialové kvítky a hází je do pytle na odpadky.

„Je to o těch hadech pravda, Camíčku?“

„Si piš.“ Cameron sleze ze žebříku.

Tetička Jeanne nakrčí čelo. „Takže určitě nejsou v mým klematisu žádný hadi?“

Cameron si sundává rukavice a dlouze si tetičku prohlíží. „Zahlídlas tam někdy nějakého hada?“

„No… ne?“

„Tak vidíš.“

Tetička Jeanne se uculí, otevře zadní dveře přívěsu a špičkou hole odsune hromadu novin. „Zdržíš se na chvíli? Zůstaň, chlapče. Nedal by sis kafe? Čaj? Nebo whisky?“

„Whisky? To myslíš vážně?“ Ještě není ani deset dopoledne. Při představě tvrdého alkoholu se Cameronovi obrátí žaludek. Sehne se ve dveřích a zamrká. Musí si zvyknout na pološero uvnitř. Jakmile se rozhlédne, vydechne úlevou. Jasně, pořád je to zlé. Ale ne horší než posledně. Nějakou dobu to vypadalo, že staré haraburdí se množí jako houf nadržených králíků.

„Takže jenom kafe,“ řekne tetička a zamrká. „Stárneš, chlapče. Poslední dobou s tebou není žádná sranda!“

Cameron zadrmolí něco o spoustě zábavy, kterou si užil včera v noci, a tetička Jeanne pobaveně přikývne. Samozřejmě poznala, že má kocovinu. Třicítka stojí za hovno.

Tetička odsune hromadu krabic a papírů na kuchyňské lince, aby někde za nimi našla kávovar. Cameron zvedne brožovanou knížku z haldy harampádí, pod jehož záplavou se úplně ztrácí rozviklaný stolek. Kdesi dole vrní stolní počítač. Je to nějaká romanťárna, taková ta, co má na přebalu svalovce svlečeného do půl těla. Cameron ji pohodí zpátky a hora nepořádku se sveze na podlahu.

Kdy se tetička tak změnila? Sběratelství, tak tomu říká. Když dospíval, nebývala taková. Někdy se Cameron zajde projít starou čtvrtí v Modestu k malému domku se dvěma pokoji, kde ho vychovávala. Vždycky v něm bylo čisto a uklizeno. Před několika lety dům prodala, aby splatila účty za lékařskou péči z předchozího léta. Ukázalo se, že nechat se omráčit na parkovišti před Dellovým saloonem bude stát celé jmění, a to to ani nebyla tetiččina vina. Nějací přespolní idioti dělali potíže a ona se jen snažila všechny uklidnit. Nakonec dostala ránu do hlavy a skončila na chodníku. Těžký otřes mozku, rozdrcená kyčel, měsíce rehabilitací a ergoterapie. Cameronovi se podařilo urvat slušný flek u jedné revitalizační společnosti, kde dokonce mohl dostat i výuční list a postarat se o tetičku. Spával u ní na gauči, aby si nezapomínala brát léky, a vozil ji k odborníkovi na úrazy hlavy ve Stocktonu. Každé odpoledne čekal na verandě na pošťáka. Tichounce otevíral dveře, aby to tetička neslyšela. Jeho chabé úspory na chvíli udržely výběrčí dál od jejich domova.

Když tetička dům prodala, bylo jí čerstvých padesát dva let, což byla věková hranice požadovaná ve Welině. Z důvodů, které dodnes zůstávají Cameronovi záhadou, si nepronajala malý byt nebo něco podobného, ale rozhodla se za zbytek peněz koupit přívěs a přestěhovala se sem. Že by tehdy začala sbírat nejrůznější harampádí? Může za to prostředí, ve kterém žije?

Tetička dál nadává na Sissy Bakerovou a tvrdí, že na ni má pifku od společné hostiny loni v létě (Cameron se neptá na podrobnosti), mezitím postaví na konferenční stolek dva kouřící hrnky s kafem a vyzve Camerona, aby se posadil vedle ní na pohovku.

„Tak jak jde práce?“

Cameron pokrčí rameny.

„Zase tě vyhodili, co?“

Bez odpovědi.

Tetička přimhouří oči. „Camíčku! Víš přece, že jsem musela zatahat za nitky na radnici, aby tě do toho projektu vůbec vzali.“ Tetička dál pracuje na částečný úvazek na recepci radnice. Dělá tam už celou věčnost. Takže se samozřejmě s každým zná. A jo, má pravdu, byl to obrovský projekt. Kancelářské budovy na předměstí. Jenže co na tom sejde: stačilo přijít druhý den o pár pitomých minut později a předák mu řekl, ať si sbalí věci a vypadne. Copak Cameron mohl za to, že ten debil neměl vůbec žádné pochopení?