Laurence Rees

Auschwitz

Copyright © 2005 by Laurence Rees

All rights reserved

Translation © 2005, 2016, 2022 by Zlata Kufnerová, Jana Jebáčková

ISBN 978-80-242-8655-6

Obsah

- ÚVOD

- — 1 — PŘEKVAPIVÉ ZAČÁTKY

- — 2 — PŘÍKAZY A INICIATIVA

- — 3 — TOVÁRNY NA SMRT

- — 4 — KORUPCE

- — 5 — ZBĚSILÉ ZABÍJENÍ

- — 6 — OSVOBOZENÍ A ODPLATA

- PODĚKOVÁNÍ

- ČEŠTÍ ŽIDÉ A OSVĚTIM

- PRAMENY VYOBRAZENÍ

NA PAMÁTKU 1 100 000 MUŽŮ,

ŽEN A DĚTÍ, KTEŘÍ ZEMŘELI V OSVĚTIMI

ÚVOD

V této knize je mnoho znepokojujících faktů, já si však stále myslím, že k této problematice prostě patří. Nejen proto, že dosavadní průzkumy1 stále potvrzují, jaký zmatek existuje v povědomí veřejnosti o skutečné historii Osvětimi, ale také proto, že se zde snažím poskytnout poněkud jiný pohled na tento problém.

Tato kniha je výsledkem patnáctileté publikační činnosti – psaní knih a práce na televizních programech o nacistech – a současně pokusem ukázat, že jeden z nejhorších zločinů v dějinách lidstva lze nejlépe pochopit prizmatem konkrétního místa: Osvětimi. Na rozdíl od dějin antisemitismu má Osvětim určitý začátek (první polští vězňové sem přijeli 14. června 1940), a na rozdíl od dějin genocidy má zcela konkrétní konec (tábor byl osvobozen 27. ledna 1945). Mezi těmito dvěma daty má Osvětim složitou a překvapivou historii, která v mnoha ohledech zrcadlí složitost nacistické rasové a etnické politiky. Nikdy nebyla budována jako koncentrační tábor na vraždění Židů, nikdy nebyla zaměřena výhradně na „konečné řešení“ – ačkoli zde začalo převládat – a stále se fyzicky měnila, často v důsledku neustálých proměn, souvisejících s tím, jak se Němcům dařilo ve válce na zcela jiných místech. Osvětim byla svou destruktivní dynamikou fyzickým projevem základních hodnot nacistického státu.

Tato studie o Osvětimi nám nabízí něco jiného než vhled do světa nacistů; umožňuje nám pochopit, jak se některé lidské bytosti chovaly v nejextrémnějších podmínkách dějin. Právě z tohoto příběhu se můžeme nejvíce poučit o sobě samých.

Tato kniha je založena na unikátním průzkumu – zobecňuje kolem 100 speciálně vedených rozhovorů s bývalými nacistickými pachateli i s lidmi, kteří tento koncentrační tábor přežili – a na záznamech dalších stovek rozhovorů, které jsem uskutečnil pro svou dřívější práci o Třetí říši, mnohé s bývalými členy nacistické strany.2 Výhoda setkání a rozhovorů je nesmírná. Poskytuje možnost takové úrovně vhledu, jaký lze jen zřídka získat z psaných pramenů. Třebaže jsem se o toto období dějin zajímal od studií, mohu vystopovat své skutečně hluboké zaujetí Třetí říší až v jistém okamžiku během rozhovoru s bývalým nacistou v roce 1990. Když jsem pracoval na filmu o dr. Josephu Goebbelsovi, hovořil jsem s Wilfredem von Oven, který s tímto neblaze proslulým ministrem propagandy úzce spolupracoval jako jeho osobní tajemník. Po formálním rozhovoru jsem se u šálku čaje tohoto inteligentního a šarmantního muže otázal: „Kdybyste mohl svou zkušenost ze Třetí říše vyjádřit jediným slovem, které by to bylo?“ Zatímco pan von Oven chvíli přemýšlel o otázce, ve svých úvahách jsem předpokládal, že se jeho odpověď bude týkat hrůzných zločinů tohoto režimu – zločinů, jež se skutečně staly, jak otevřeně přiznával – a toho, jakou zkázu přinesl nacismus světu. „Dobře,“ řekl konečně, „pokud mne žádáte, abych svou zkušenost ze Třetí říše vyjádřil jedním slovem, bude toto slovo – ráj.“

„Ráj?“ To neodpovídalo ničemu z toho, co jsem četl ve své historické literatuře. Ani to nijak nevystihovalo elegantního, kultivovaného muže, který proti mně seděl a který vůbec nevypadal ani nehovořil tak, jak jsem si představoval, že bývalý nacista bude vypadat a hovořit. Ale „ráj“? Jak je možné, že dokáže něco takového vyslovit? Jak může inteligentní člověk takovým způsobem uvažovat o Třetí říši a jejích zvěrstvech? Skutečně, jak je možné, že ve dvacátém století se Němci, kulturní národ v srdci Evropy, vůbec mohli takových zločinů dopustit? To byly otázky, které mi vyvstávaly v mysli v ono odpoledne před lety a jež mi pevně tkví v hlavě i dnes.

Když jsem se pokoušel najít na ně odpověď, pomohly mi dvě dějinné okolnosti. Za prvé, rozhodl jsem se hovořit s bývalými nacisty přesně v době, kdy většina z nich již neměla co ztratit, budou-li mluvit otevřeně. Ještě před patnácti lety, kdy zastávali vlivné profesní a společenské pozice ve svých komunitách, by tak nehovořili. Dnes je většina z nich, včetně šarmantního pana von Oven, již po smrti.

V určitých letech často trvalo měsíce, než je člověk přemluvil, aby dovolili rozhovor nahrávat. Nikdy nelze přesně vědět, co někoho přiměje k tomu, že souhlasí, aby byl nafilmován, v mnoha případech však to byl pocit, že se jim život chýlí ke konci, a chtěli svou zkušenost z oněch významných časů – bez příkras – zaznamenat. Zároveň byli přesvědčeni, že BBC jejich příspěvky nezničí. Dodal bych k tomu, že právě jedině BBC byla ochotna poskytnout nám potřebnou podporu, abychom mohli tento záměr uskutečnit. Období k provedení těchto projektů bylo tak dlouhé, že takový závazek na sebe mohlo vzít jedině veřejnoprávní médium.

Druhou okolností, která zapůsobila v můj prospěch, bylo to, že jsem svůj zájem projevil právě v době pádu berlínské zdi a otevření východní Evropy. A nejen proto, že byly k bádání náhle přístupné jednak archivy, jednak lidé. Filmoval jsem v Sovětském svazu v roce 1989 za období komunismu, kdy bylo obtížné někoho přimět, aby hovořil o dějinách svého národa jinak než v propagandistických frázích. A nyní, v devadesátých letech, to vypadalo, jako by se protrhla hráz a všechny potlačované vzpomínky a názory se vyvalily. V pobaltských státech jsem slyšel lidi vyprávět, jak vítali nacisty jako osvoboditele; v divokých stepích země Kalmyků jsem se z první ruky dozvěděl o Stalinových pomstychtivých deportacích celých etnických komunit; na Sibiři jsem potkal veterány, kteří byli uvězněni dvakrát – jednou Hitlerem a podruhé sovětským diktátorem; a v jedné vesnici u Minsku jsem potkal ženu, kterou zatkli během nejhorší partyzánské války moderních dějin; byla toho názoru, že rudí partyzáni byli horší než nacisté. A kdyby komunismus nepadl, všechna tato hluboce tajená přesvědčení by zemřela spolu s lidmi, kteří je v sobě nosili.

Setkal jsem se také s ještě děsivějšími věcmi, když jsem putoval po těchto nově osvobozených zemích, z Litvy na Ukrajinu a ze Srbska do Běloruska: s útočným antisemitismem. Očekával jsem, že mi lidé budou vyprávět, jak nenáviděli komunisty; jen to nyní člověku připadalo přirozené. Ale nenávidět Židy? Připadalo to tak absurdní, tím spíš, že v místech, která jsem navštívil, sotva nějací Židé byli – Hitler a nacisté se o to postarali. Starý muž v Pobaltí, který v roce 1941 pomáhal nacistům Židy střílet, si dosud myslel, že tenkrát před šedesáti lety udělal správnou věc. A dokonce i někteří z těch, kteří bojovali proti nacistům, byli zuřiví antisemité. Vzpomínám si na otázku, již mi během oběda položil jeden ukrajinský veterán. Byl to muž, který statečně bojoval s ukrajinskými nacionalistickými partyzány proti nacistům i Rudé armádě a nakonec ho za to pronásledovali. „Co byste řekl tomu,“ zeptal se, „že existuje mezinárodní spiknutí židovských finančníků operujících z New Yorku, kteří se snaží svrhnout všechny nežidovské vlády?“ Na chvíli jsem se na něho zahleděl. Protože sám Žid nejsem, je pro mne vždycky šokující, jestliže se setkám s tak čirým antisemitismem z nečekaného zdroje. „Co si o tom myslíte?“ Konečně jsem odpověděl: „Jsem toho názoru, že to je naprostá hloupost.“ Starý partyzán upil vodky. „Takový je tedy váš názor. To je zajímavé…“

Nejvíce mě však šokovalo to, že tyto antisemitské názory nebyly omezeny na starší generaci. Vzpomínám si na ženu u odbavovací přepážky Litevských aerolinií, která poté, co se dozvěděla, jaký film natáčíme, pravila: „Vás zajímají Židi, co? Pak si tedy zapamatujte, že Marx byl Žid.“ Anebo, rovněž v Litvě, si vybavuji armádního důstojníka, jemuž mohlo být pětadvacet a prováděl mě místem, kde došlo v roce 1941 k masakrům Židů u pevnosti v Kaunasu; říkal: „Vy totiž nevíte to nejpodstatnější. Podstatné není to, co jsme udělali my Židům, ale to, co Židi udělali nám.“ Ani na okamžik netvrdím, že každý – nebo snad většina lidí – ve východoevropských zemích, které jsem navštívil, sdílí tyto názory; že však tento druh předsudků vůbec otevřeně vyjádří, je znepokojující.

Toto všechno by si měli zapamatovat lidé, kteří se domnívají, že popisovaná minulost v této knize dnes již není důležitá. A také by o tom měli přemýšlet ti, kteří se domnívají, že sžíravý antisemitismus byl vlastní pouze nacistům nebo dokonce jedině Hitlerovi. Názor, že zločin vyhlazení Židů vnutilo Evropě, která kladla odpor, jen pár bláznů, je vůbec to nejnebezpečnější. V německé společnosti předtím, než se nacisté chopili moci, neexistovaly žádné mimořádně „vyhlazovací“ nálady, máme-li užít běžný akademický výraz. Jak také mohly existovat, když ve 20. letech prchalo mnoho Židů před antisemitismem ve východní Evropě a hledalo útočiště právě v Německu?

Cosi v mentalitě nacistů se zdá být v rozporu s pachateli, jimž se dařilo v jiných totalitních režimech. Takový byl určitě závěr, k němuž jsem dospěl po dokončení tří samostatných projektů o druhé světové válce, z nichž každý představoval knihu a televizní seriál: první, Nacisté: Dějiny varují, pak Válka století, o válce mezi Stalinem a Hitlerem, a konečně Hrůza na Východě, pokus pochopit psychiku Japonců během 30. let a druhé světové války. Jedním neplánovaným závěrem z této zkušenosti je to, že jsem se stal jediným člověkem, který se setkal a hovořil se značným počtem pachatelů ze všech tří hlavních totalitních mocností: z Německa, Japonska a Sovětského svazu. Po této zkušenosti mohu potvrdit, že nacističtí váleční zločinci, s nimiž jsem se setkal, se od ostatních odlišovali.

Strach za Stalina v Sovětském svazu prostupoval celým ovzduším tak silně, jak tomu v Německu za Hitlera až do posledních dní války nikdy nebylo. Vzpomínka na to, jak mi bývalý sovětský důstojník letectva popsal veřejná shromáždění třicátých let, na nichž mohl být kdokoli označen za „nepřítele lidu“, mě pronásleduje dodnes. Nikdo nebyl bezpečný, komukoli mohli o půlnoci zaklepat na dveře. Nezáleželo na tom, nakolik se člověk snažil přizpůsobit, kolik frází ze sebe vychrlil, Stalinova zvůle byla taková, že nic z toho, co člověk dělal, říkal nebo si myslel, ho nemohlo zachránit, jestliže si na něho posvítili. V nacistickém Německu naopak, pokud člověk nepatřil ke specifické rizikové skupině – k Židům, komunistům, cikánům, homosexuálům, „práce se štítícím“, a samozřejmě k těm, co nesouhlasili s režimem –, mohl si žít poměrně bez obav. Přes všechny nedávné práce badatelů, které přímo zdůrazňují, jak gestapo spoléhalo hlavně na udavače z širokých občanských vrstev,3 je pravda taková, že se většina německého obyvatelstva, téměř až do okamžiku, kdy Německo začalo prohrávat, cítila natolik osobně bezpečná a šťastná, že by volila Hitlera, aby zůstal u moci, dokonce i kdyby existovaly svobodné volby. V Sovětském svazu se naopak dokonce ani Stalinovi nejbližší, vesměs loajální kolegové, necítili natolik bezpeční, aby mohli klidně spát.

Zločiny páchané na Stalinův příkaz byly tudíž projevem takové zvůle, že ti, kdo jimi působili utrpení jiným, často ani nevěděli, proč to dělají. Příkladem toho je jeden bývalý sovětský tajný policista, s nímž jsem se setkal. Ten naháněl Kalmyky do vlaků, které je odvážely do vyhnanství na Sibiř, dodnes však neví, co za touto politikou bylo. Měl připravenu jedinou odpověď, když se ho někdo ptal, proč se na tom podílel – ironicky vzato měl ten nejběžnější důvod, který uváděli i nacisté; říkal, že „jednal na rozkaz“. Spáchal zločin, protože mu to přikázali, a věděl, že bude zastřelen, pokud neuposlechne. Kromě toho důvěřoval svým vůdcům, že vědí, co dělají. To samozřejmě znamená, že po Stalinově smrti a pádu komunismu mohl jít volně dál a rozloučit se s minulostí. Také to ukazuje Stalina jako krutého, tyranského diktátora, který má v dějinách lidstva mnoho paralel, v naší době ve značné míře Saddáma Hussajna.

Setkal jsem se také s japonskými válečnými zločinci, kteří se dopustili zvěrstev, patřících v moderních dějinách k těm nejotřesnějším. Japonští vojáci v Číně rozparovali břicha těhotným ženám a plody napichovali na bodáky; svazovali místní zemědělce a používali je jako terče při cvičné střelbě; mučili tisíce nevinných lidí způsobem, který si nezadá s nejhrůznějšími praktikami gestapa; a prováděli smrtící lékařské pokusy dávno před dr. Mengelem a Osvětimí. Byli to lidé, kteří měli být pokládáni za „tajemné“. Při výslechu se však změnili, ničím takovým nebyli. Vyrostli v silně militarizované společnosti, prodělali ten nejbrutálnější vojenský výcvik, od dětství byli nabádáni, aby se modlili k císaři (což byl zároveň jejich nejvyšší velitel), a žili v kulturní atmosféře, která povznášela všelidské úsilí v jakési polonáboženství. To vše stručně vyjádřil jeden veterán, který mi přiznal, že když ho vyzvali, aby se s partou zúčastnil znásilňování čínských žen, nespatřoval v tom ani tak sexuální záležitost, jako spíš fakt, že ho tím akceptovala parta, v níž ho předtím mnozí nemilosrdně týrali. Tito japonští veteráni, stejně jako sovětští tajní policisté, s nimiž jsem se setkal, se pokoušeli ospravedlnit své jednání téměř výhradně odkazem na vnější příčinu – sám režim. Cosi odlišného se objevuje v mentalitě mnoha nacistických válečných zločinců a v této knize je to stručně vyjádřeno v rozhovoru s Hansem Friedrichem, který přiznává, že jako člen jednotky SS na Východě osobně střílel Židy. Dokonce ještě dnes, kdy je nacistický režim dávno poražen, onen muž nelituje ničeho, co dělal. Nejsnazší by pro něho bylo schovat se za „vykonávání rozkazů“ nebo se vymlouvat tvrzením „Byl jsem ovlivněn propagandou“, avšak on je vnitřně natolik přesvědčen o správnosti svého jednání, že to nedělá. Kdysi osobně věřil, že střílet Židy je správné, a svým vystupováním dává najevo, že tomu věří i dnes. Je to odporné stanovisko hodné opovržení – nicméně fascinující. A soudobé materiály ukazují, že nikoli ojedinělé.

V Osvětimi například neexistuje jediný doklad o tom, že by byl některý esesman obžalován za to, že se odmítl podílet na zabíjení, i když je tam spousta materiálu, který potvrzuje, že z hlediska vedení SS byly skutečným kázeňským problémem v táboře krádeže. Vyplývá z toho, že řadový člen SS zřejmě souhlasil s nacistickým vedením v názoru, že zabíjet Židy je správné, nesouhlasil však s Himmlerovou politikou, podle níž by oni sami neměli mít ze zločinu individuální prospěch. A byl-li esesman přistižen při krádeži, hrozil mu tvrdý trest – téměř určitě tvrdší, než kdyby jen odmítl podílet se na vraždění.

Dospěl jsem tudíž k závěru, a to nejen z rozhovorů, ale také na základě dodatečného studia archivních materiálů4 a diskusí s badateli, že jednotlivců, kteří se dopouštěli zločinů z vlastní iniciativy a na osobní odpovědnost, bylo za nacistického režimu pravděpodobně mnohem více, než jich bylo mezi těmi, kteří sloužili Stalinovi a Hirohitovi. Je to samozřejmě pouhé zobecnění, v rámci každého tohoto režimu existovali jednotlivci, kteří se tomuto typu vymykali. Všechny tyto režimy mají určitě mnoho společného – ve značné míře je to spoléhání na silnou ideologickou propagandu shora. Jako zobecnění se to zdá být platné, a tím nepochopitelnější je tvrdý výcvik SS a známý stereotyp německých vojáků jako automatů. Jak patrno, přispěla tato tendence u nacistů jako jednotlivců, kteří páchali zločiny proto, aby si připadali individuálně samostatnější, ke vzniku Osvětimi i „konečného řešení“.

Stojí tedy za to usilovat o pochopení toho, proč se tolik bývalých nacistů, s nimiž jsem se setkal během posledních patnácti let, snaží najít spíše vnitřní ospravedlnění svých zločinů („Myslel jsem si, že je to tak správné“) než vnější („Dostal jsem k tomu rozkaz“). Jedním zřejmým vysvětlením je to, že si nacisté pečlivě budovali své přesvědčení již předtím. Antisemitismus existoval v Německu dávno před Adolfem Hitlerem, a spousta jiných lidí mylně obviňovala Židy za to, že Německo prohrálo první světovou válku. Nacistický politický program z počátku 20. let se prakticky nedal odlišit od programu bezpočtu dalších nacionalistických pravicových stran. Hitler nepřinesl žádnou originální politickou myšlenku; to, čím přispěl, byla originalita vedení. A když pak na počátku 30. let postihla Německo hospodářská krize, miliony Němců se spontánně obrátily k nacistům, aby nemocnou zemi vyléčili. Ve volbách roku 1932 nebyl nikdo nucen namířenou pistolí, aby volil nacisty, takže se nacisté dostali k moci právní cestou.

Dalším zjevným důvodem, proč byl systém víry u takového množství nacistů pojat niterně, je práce dr. Josepha Goebbelse,5 který byl zdaleka nejlepším propagandistou dvacátého století. V lidovém mýtu bývá jen okrajově zmiňován jako hrubý polemik, nechvalně proslulý obecně známým filmem Der ewige Jude (Věčný Žid), v němž jsou šoty se Židy prokládány záběry s krysami. Ve skutečnosti však byla převážná většina jeho činnosti mnohem složitější a rafinovanější. To Hitler preferoval filmy plné zjevné nenávisti, jako byl Der ewige Jude; Goebbels neměl rád primitivní způsob propagandy, dával přednost mnohem subtilnějšímu Židu Süssovi, dramatu, v němž je krásná árijská dívka znásilněna Židem. Goebbelsův vlastní průzkum obecenstva (jímž byl posedlý) mu ukazoval, že má pravdu; návštěvníci kin se mnohem raději dívali na propagandistické filmy, v nichž, jak se vyjádřil, „nevidí nic vyumělkovaného“.

Goebbels byl přesvědčen, že je vždycky lepší posilovat ve veřejnosti již existující předsudky, než se pokoušet něčí názory změnit. V situacích, kdy bylo nutno usilovat o změnu názorů Němců, volil techniku pohybovat se „jako konvoj – stále se řídit tempem nejpomalejšího plavidla“6 a neustále delikátně a různými způsoby opakovat to, co si má obecenstvo osvojit. A když toto praktikoval, jen zřídkakdy se snažil něco divákům říkat: ukazoval obrazy a vyprávěl příběhy, které dovedly běžné Němce k závěrům, jichž chtěl dosáhnout, přičemž jim ponechával domnění, že se k tomu dopracovali sami.

Během 30. let se Hitler s Goebbelsovým souhlasem obvykle nepokoušel vnucovat politiku většině obyvatelstva proti její vůli. Samozřejmě to byl drastický režim, dbal však na to, aby s ním většina souhlasila, a spoléhal na neobyčejně rozsáhlou dynamiku, působící na individuální iniciativu přicházející zdola – což znamenalo, že když došlo k pronásledování Židů, počínali si nacisté opatrně. Třebaže nenávist k Židům byla u Hitlera ústřední záležitostí, nebyla to politika, kterou by otevřeně prosazoval ve volbách počátkem 30. let. Svůj antisemitismus sice neskrýval, avšak on i nacisté záměrně zdůrazňovali jiný politický program, například svou touhu „napravit křivdu“ Versailleské smlouvy, dát nezaměstnaným práci a obnovit národní hrdost. Bezprostředně poté, co se Hitler stal kancléřem, rozpoutalo se násilí proti německým Židům, v širokém rozsahu prováděné nacistickými údernými oddíly. Došlo také k bojkotu židovských obchodů (podporovanému horlivým antisemitou Goebbelsem), ten však vydržel jen den. Nacistické vedení mělo ohled na veřejné mínění doma i v zahraničí, obzvláště mu šlo o to, aby jeho antisemitismus Německo neizoloval. Dva výrazně antisemitské excesy – jednak odebrání občanství německým Židům v roce 1936 jakožto zrození norimberských zákonů, jednak tzv. křišťálová noc v roce 1938, kdy byly vypáleny synagogy a zatčeny desetitisíce Židů – charakterizovaly jiné závažné předválečné momenty v nacistickém pronásledování Židů. Vcelku se však krok nacistické antisemitské politiky zrychloval a mnoho Židů se ve 30. letech snažilo odchodem z hitlerovského Německa zachránit. Nacistická propaganda proti Židům pokračovala (s výjimkou radikálních fanatiků, jako byl Julius Streicher a jeho ohavný antisemitský plátek Der Stürmer) Goebbelsovým tempem nejpomalejšího plavidla v konvoji, bez jasně antisemitských filmů typu Věčný Žid a Žid Süss, které se promítaly až po vypuknutí války. Této teorii, podle níž nacisté postupovali proti Židům obezřetně, odporuje pochopitelná touha zdůraznit ojedinělý okamžik, kdy se dospělo k zásadnímu rozhodnutí o „konečném řešení“ a o plynových komorách v Osvětimi. Tento proces však není tak snadné vysvětlit. Rozhodnutí, které vedlo k rafinované technice zabíjení, jež dodávala na smrt celé rodiny po kolejích, končících jen pár metrů od krematorií, se vyvíjelo celá léta. Nacistický režim praktikoval to, co jeden historik tak výstižně nazval „narůstající radikalizací“,7 přičemž každé dílčí rozhodnutí často vedlo ke krizi, jež ústila v ještě radikálnější rozhodnutí. Nejnázornějším příkladem toho, jak mohou události eskalovat v katastrofu, je potravinová krize v lodžském ghettu v létě 1941 – situace, která přiměla jednoho nacistického funkcionáře k otázce, zda by „nebylo nejhumánnějším řešením ty Židy, kteří už nejsou schopni pracovat, nějakým rychle fungujícím prostředkem zabít“. Zde je myšlenka vyhlazování prezentována „humánními“ důvody. Samozřejmě zde nelze zapomínat, že to byla především právě politika nacistického vedení, které tuto potravinovou krizi v Lodži vyvolalo.

To neznamená, že za tento zločin Hitlera nelze vinit – nepochybně ano –, on však nesl odpovědnost mnohem zlověstnějším způsobem, než že by v konkrétní den svolal své podřízené a vlastní rozhodnutí jim vnutil. Všichni čelní nacisté věděli, že jejich „vůdce“ si v uskutečňování politiky nade vše cení jedné věci: radikalismu. Jednou se Hitler vyjádřil, že chce, aby jeho generálové byli jako „psi trhající se na řetěze“ (a právě tím v jeho očích nejčastěji selhávali). Jeho záliba v radikalismu a technika podněcování hromadného soutěžení mezi nacistickými špičkami, kterou často praktikoval tak, že pověřil dva lidi, aby se zabývali víceméně stejnou věcí, znamenaly, že politický i administrativní systém ovládala silná dynamika – a také silná vnitřní nestabilita. Každý věděl, jak velice Hitler nenávidí Židy, každý také slyšel v roce 1939 jeho projev v Říšském sněmu, v němž předpověděl „vyhubení“ evropských Židů, jestliže „rozpoutají“ světovou válku, a tak každému v nacistickém vedení bylo jasné, jaký druh politiky vůči Židům prosazovat – čím radikálnější, tím lepší.

Během druhé světové války byl Hitler až příliš zaměstnán jedním úkolem: snahou zvítězit. Mnohem méně času tedy věnoval židovské otázce než spletitým problémům souvisejícím s vojenskou strategií. Jeho přístup k politice uplatňované vůči Židům se podobal instrukcím, které dal gaulajtrům (župním vedoucím) Gdaňsku, Západního Pruska a župy Warthegau, když chtěl, aby své oblasti poněmčili. A když pak svůj úkol vykonali, slíbil, že se vůbec „nebude ptát“, jak toho docílili. V tomto duchu proto není nijak obtížné představit si Hitlera, jak říká v prosinci 1941 Himmlerovi, že chce Židy „vyhladit“, ale že se ho „nebude ptát“, jak žádaného výsledku dosáhl. Nemůžeme pochopitelně s jistotou vědět, jak tento rozhovor probíhal, neboť během války byl Hitler velmi opatrný, než aby používal Himmlera jako nárazník mezi sebou a realizací „konečného řešení“. Hitlerovi byl znám rozsah zločinů, které nacisté zamýšleli, a nechtěl zanechat žádný doklad, který by o nich svědčil. Jeho otisky prstů jsou přesto všude – otevřenou rétorikou nenávisti počínaje a blízkou souvislostí mezi Himmlerovými schůzkami s Hitlerem v jeho východopruském hlavním stanu a následnou radikalizací v pronásledování a vraždění Židů konče.

Je obtížné vysvětlit nadšení čelných nacistů, s nímž sloužili muži, který si troufal snít o něčem tak epickém. Hitler snil o tom, že během pár týdnů porazí Francii – právě zemi, v níž německá armáda za první světové války uvízla na léta –, a podařilo se mu to. Snil o tom, že porazí Sovětský svaz, a v létě a na podzim roku 1941 se zdálo být téměř jisté, že zvítězí. A také snil o vyhlazení Židů, což v jistých ohledech bylo to nejsnazší.

Hitler měl ambice jistě vysoké, byly to však ambice nanejvýš destruktivní, z nichž „konečné řešení“ bylo svým pojetím to nejdestruktivnější. Je příznačné, že v roce 1940 oba nacisté, kteří se později měli stát při rozvíjení a aplikaci „konečného řešení“ hlavními postavami, každý za sebe přiznali, že masová vražda odporuje „civilizovaným“ hodnotám, v něž dokonce věřili. Heinrich Himmler napsal, že „fyzické vyhubení národa“ je „zásadně negermánské“, Reinhard Heydrich poznamenal, že „biologické vyhlazování je pro Němce jakožto civilizovaný národ nedůstojné“.9 „Fyzické vyhubení národa“ se však během příštích osmnácti měsíců stávalo politikou, kterou měli provádět. Zkoumání toho, jak Hitler, Himmler, Heydrich a další čelní nacisté uskutečňovali své „konečné řešení“ a Osvětim, nám umožňuje sledovat velmi složitý proces dynamiky a radikálního rozhodování v praxi. Neexistoval žádný program provádění zločinů daný shora, ani návrh zdola, který byl nahoře jednoduše schválen. Jednotlivé nacisty nikdo nenutil tvrdými hrozbami k tomu, aby sami vraždili. Nikoli, byl to kolektivní podnik tisíců lidí, kteří se sami rozhodli, ne-li právě se zúčastnit, pak alespoň iniciativně přispět k řešení problému, jak lidské bytosti zabíjet a nakládat s jejich těly způsobem dosud nevídaným.

Sledujeme-li cestu, po níž se jak nacisté, tak i ti, které pronásledovali, vydali, získáme také značný vhled do stavu lidstva. A to co shledáme, většinou není dobré. Utrpení za těchto okolností téměř nikdy není spásné. Třebaže se ve vzácných případech najdou mimořádní jedinci, kteří jednají slušně, pro většinu je tento příběh degradující. Je těžké nesouhlasit se závěrem Else Bakerové, kterou poslali do Osvětimi jako osmiletou, že „míra lidské zpustlosti je nezměrná“. Existuje-li zde však ještě jiskra naděje, spočívá v moci rodiny jakožto podporující síly. Hrdinství projevili ti, kteří se nechali poslat do koncentračního tábora místo otce, matky, bratra, sestry nebo dítěte.

Osvětim a nacistické „konečné řešení“ kromě toho možná ukazuje, že tlak situace ovlivňuje jednání člověka ve větší míře, než si zřejmě dovedeme představit. Tento názor potvrdil jeden z nejodolnějších a nejstatečnějších lidí, kteří přežili tábory smrti, Toivi Blatt, jehož nacisté přinutili pracovat v Sobibóru a který potom riskoval život při útěku: „Lidé se mě ptali, v čem jsem se poučil,“ řekl mi. „A já myslím, že jsem si jist pouze jedinou věcí, že totiž nikdo sám sebe nezná. Ptáte se příjemného člověka, jehož potkáte ve městě, kde je Severní ulice, a on vás půl bloku doprovodí a ukáže vám ji, je laskavý a vlídný. Týž člověk v jiné situaci může být ten nejhorší sadista. Nikdo sám sebe nezná. Každý z nás může být v těchto [rozdílných] situacích dobrým i špatným. Když je ke mně někdo opravdu vlídný, vždy-cky si kladu otázku, jak by se asi choval v Sobibóru.“10

Tito přeživší lidé mě poučili (a mám-li být upřímný, poučil jsem se právě tak od pachatelů) v tom, že lidské chování je křehké a nepředvídatelné, že bývá často vydáno na milost a nemilost konkrétní situaci. Každý jednotlivec má samozřejmě na vybranou, jak se zachovat; pro mnoho lidí je právě konkrétní situace určujícím klíčem pro výběr. Dokonce i tak neobyčejní jednotlivci – například sám Adolf Hitler –, kteří se jeví jako strůjci vlastního osudu, byli do značné míry formováni svou individuální reakcí na dřívější situaci. Adolf Hitler, jak ho zná historie, byl podstatně formován vzájemným působením mezi předválečným Hitlerem, který byl bezcenný ztroskotanec, a událostmi první světové války, což byl globální konflikt, nad nímž neměl kontrolu. Znám nejednoho seriózního badatele v této oblasti, který se domnívá, že Hitler mohl sotva dosáhnout svého významu bez přerodu, jímž prošel během světové války, a bez intenzivní trpkosti, kterou pocítil, když Německo prohrálo. Pak můžeme tvrdit nejen to, že „nebýt první světové války, nestal by se Hitler německým kancléřem“, ale dokonce i to, že „nebýt první světové války, historie by Hitlera vůbec nezaregistrovala“. A zatímco se Hitler samozřejmě sám rozhodoval, jak jednat (a během procesu svého vývoje prošel celou sérií takových osobních rozhodnutí, v jejichž důsledku si veškerou hanbu, která na něm ulpěla, naprosto zaslouží), byl možná formován jedině onou specifickou historickou situací.

Tato historická okolnost nám také ukazuje, že jestliže jednotlivci mohou být ovlivňováni situací, pak skupiny spolupracujících lidských bytostí mohou vytvářet lepší kulturní prostředí, které naopak může jednotlivcům pomoci chovat se slušněji. Příběh o tom, jak Dánové zachránili své Židy a jak zajistili, že byli Židé vřele vítáni, když se na konci války vraceli, je ohromující. Kultura v Dánsku, široce spočívající na silné víře v lidská práva, pomohla většině jednotlivců v tom, že se zachovali ušlechtile. Netřeba však v souvislosti s dánskou zkušeností propadat přílišnému romantismu. Také Dánové byli značně ovlivněni situačními faktory, jež byly mimo jejich kontrolu: načasování nacistického útoku na dánské Židy (v momentu, kdy Němci válku jasně prohrávali); zeměpisná poloha jejich země (která umožňovala poměrně přímý útěk přes úzký pás vody do neutrálního Švédska); a nedostatek koordinovaného úsilí SS prosadit deportace. Nicméně lze dospět k závěru, že jedna forma částečné obrany proti větším zvěrstvům jako Osvětim závisí na tom, že jednotlivci kolektivně zajišťující kulturní zvyky své společnosti nejsou k takovému utrpení lhostejní. Zjevně darwinistické ideály nacismu, spočívající na přesvědčení, že každý „árijský“ Germán mužského nebo ženského pohlaví je rasově nadřazený, samozřejmě vytvořily přesně opačný efekt.

V souvislosti s touto záležitostí však nakonec zůstává hluboký pocit smutku, smutku, jehož se nelze zbavit. Po celou dobu, kdy jsem pracoval na tomto projektu, jsem nejsilněji slyšel hlasy těch lidí, s nimiž již nemůžeme hovořit: 1,1 milionu lidských bytostí, které byly v Osvětimi zavražděny, a zvláště pak přes 200 000 dětí, které tam byly zahubeny a jimž bylo upřeno právo vyrůst a užívat života. Jeden obraz mi utkvěl v mysli od chvíle, kdy mi o něm vyprávěli. Byl to obraz „procesí“11 prázdných dětských kočárků – ukořistěném majetku mrtvých Židů –, vezených z Osvětimi v řadách po pěti na nádraží. Vězňové, kteří to sledovali, vypověděli, že trvalo hodinu, než projely kolem. Na děti, které v těch kočárcích přijely do Osvětimi se svými matkami, otci, bratry, sestrami, strýci a tetami – a všichni tam zemřeli –, bychom neměli nikdy zapomenout. A právě jejich památce je věnována tato kniha.

Lawrence Rees, Londýn, červenec 2004

1 Tento předpoklad je zčásti založen na průzkumu veřejného mínění, provedeném BBC, který měl zjistit, co ví veřejnost o Osvětimi a jak ji vnímá. Průzkum ukázal, že převážná většina lidí, kteří o táboře slyšeli, si myslela, že byl vybudován výhradně k likvidaci Židů.

2 Chtěl bych vyjádřit svůj hluboký dík produkčnímu týmu, s nímž jsem měl tu čest na těchto minulých projektech pracovat, a zvláště pak za vynikající výzkum, který prováděli Tilman Remme, Detlef Siebert, Martina Balazová a Sally Ann Kleibalová.

3 Srov. především Robert Galletely, The Gestapo and German Society (Clarendon Press 1990).

4 Bylo fascinující zjistit v románu Jonathana Glovera Humanity – a Moral History of the Twentieth Century (Pimlico 2000), že tento významný filozof dospěl na základě studia písemných pramenů v tomto ohledu ke stejnému jasnému závěru.

5 Srov. Laurence Rees, Selling Politics (BBC Books 1992) k podrobnému zkoumání Gobbelsova díla.

6 Tamtéž; srov. především výslech Wilfreda von Ovena.

7 Výraz, který poprvé prosazoval Martin Broszart.

8 Srov. s. 62.

9 Srov. Goetz Aly, Final Solution: Nazi Population and the Murder of the European Jews (Hodder Arnold 1999), s. 3.

10 Srov. s. 211.

11 Svědectví bývalých vězňů Wandy Szaynokové a Edwarda Blotnického, srov. Andrzej Strzelecki, „Plundering the Victim’s Property“; in: Auschwitz 1940–1945, Central Issues in the History of the Camp, sv. II (Státní muzeum Osvětim-Březinka 2000), s. 164.

— 1 —

PŘEKVAPIVÉ ZAČÁTKY

Dne 30. dubna 1940 dosáhl hauptsturmführer SS (kapitán) Rudolf Höss uskutečnění své velké ambice. Ve věku 39 let byl po šesti letech služby u SS jmenován velitelem jednoho z prvních nacistických koncentračních táborů v nové Říši. Onoho jarního dne se přijel ujmout své funkce do městečka, jež patřilo ještě před osmi měsíci do bývalého jihozápadního Polska, nyní se však stalo součástí německého Horního Slezska. Polsky se jmenovalo Oświe¸ cim, německy Auschwitz. Ačkoli byl Höss již jmenován velitelem, tábor, jemuž měl velet, ještě neexistoval. Měl dohlížet na jeho vybudování ze shluku chátrajících a různým hmyzem prolezlých baráků bývalé polské armády, seskupených kolem výběhu pro koně na okraji města. A okolí mohlo sotva působit ještě depresivněji. Tato krajina mezi Solou a Vislou byla plochá a jednotvárná, podnebí vlhké a nezdravé.

Toho prvního dne by nikdo, zcela určitě ani sám Rudolf Höss, nemohl předvídat, že se tento tábor během pěti let stane místem největšího masového vraždění, jaké kdy svět viděl. Rozhodovací proces, který vedl k jeho transformaci, je jedním z nejotřesnějších v dějinách a poskytuje významnou informaci o fungování nacistického státu.

Adolf Hitler, Heinrich Himmler, Reinhard Heydrich, Hermann Göring – všichni tito čelní nacisté i někteří další přijímali rozhodnutí, která vedla v Osvětimi k vyhubení více než milionu lidí. Avšak velmi důležitým předpokladem k tomu byla také mentalita mnoha nižších funkcionářů, jako byl právě Höss. Bez Hössova řízení masového vraždění takového rozsahu, že nebylo až dosud zcela zmapováno, by Osvětim nikdy takovým způsobem nefungovala.

Na Rudolfu Hössovi bylo máloco mimořádného. Byl středně vysoký, měl pravidelné rysy a tmavé vlasy. Nebyl ani ošklivý, ani žádný krasavec; prostě vypadal jako – slovy amerického právníka Whitney Harrise,1 který Hösse vyslýchal v Norimberku – „normální chlapík, něco jako prodavač v koloniálu“. Mnoho polských vězňů z Osvětimi tento dojem potvrdilo, vzpomínali na Hösse jako na klidného muže, který se ovládal, patřícího k typu lidí, jaké člověk potkává denně na ulici, aniž si jich povšimne. Navenek tak měl Höss daleko k rozšířené představě esesáka jako červenolícího, prskajícího netvora; to z něho ovšem činí postavu o to hrůznější.

Když šel Höss s kufrem do hotelu naproti osvětimskému nádraží, což byla základna důstojníků SS, než bylo zřízeno vhodné ubytování uvnitř tábora, nesl si s sebou také mentální zavazadlo dospělého života, zasvěceného věci nacionalismu. Jako u většiny fanatických nacistů se jeho charakter a víra formovaly v reakci na posledních pětadvacet let německých dějin – těch nejbouřlivějších, jaké tato země kdy zažila. Narodil se ve Schwarzwaldu v roce 1900 katolickým rodičům a hned v raném věku byl ovlivněn řadou důležitých faktorů: dominantní otec, který vyžadoval poslušnost; vojenská služba za první světové války, v níž byl jedním z nejmladších poddůstojníků v německé armádě; jeho pocit zoufalé zrady z následné válečné prohry; služba v paramilitaristických oddílech dobrovolníků (Freikorps) počátkem 20. let ve snaze paralyzovat domnělou hrozbu komunistického nebezpečí na německých hranicích; a konečně vstup do násilnické pravicové politiky, což vedlo k tomu, že byl v roce 1923 uvězněn.

Velmi mnoho dalších nacistů bylo zakaleno v podobné zkoušce ohněm. V nemalé míře k nim patřil i Adolf Hitler. Byl synem dominantního otce,2 živil v sobě zuřivou nenávist ke všem, kteří podle něho zavinili porážku Německa ve válce, v níž bojoval (a během níž byl stejně jako Höss vyznamenán Železným křížem), a pokusil se uchopit moc pučem přesně ve stejném roce, kdy byl Höss zapleten do politicky motivované vraždy.

Pro Hitlera, Hösse a další příslušníky nacionalistické pravice se stalo nejnaléhavější potřebou pochopit, proč Německo prohrálo válku a přistoupilo na tak pokořující mír. V letech bezprostředně po válce věřili, že najdou odpověď. Není snad nabíledni, říkali si, že za to nesou odpovědnost Židé? Upozorňovali, že Walther Rathenau, který byl Žid, se stal ministrem zahraničí v nové poválečné výmarské vládě. A v roce 1919 byli přesvědčeni, že se bezpochyby potvrdilo spojení mezi Židovstvem a obávanou vírou v komunismus, když v Mnichově na jaře vznikla krátce trvající republika rad podle sovětského modelu; většinu v této komunistické vládě totiž tvořili Židé.

Nezáleželo na tom, že velký počet loajálních německých Židů během války statečně bojoval (a mnoho jich také padlo). Ani na tom, že tisíce německých Židů nepatřily k levici ani ke komunistům. Pro Hitlera a jeho následovníky bylo mnohem jednodušší najít si obětního beránka za nesnáze Německa v německých Židech. Nově se utvořivší nacistická strana byla tedy celá léta budována na německém antisemitismu. A její stoupenci od samého počátku tvrdili, že jejich nenávist k Židům nepramení z primitivního předsudku, nýbrž je podložena vědecky: „My s nimi [Židy] bojujeme, protože jsou příčinou RASOVÉ TUBERKULÓZY NÁRODA,“ hlásá jeden z prvních nacistických plakátů, zveřejněný v roce 1922. „A jsme přesvědčeni, že uzdravování může začít, až bude tato bakterie odstraněna.“3 Tento druh pseudointelektuálního útoku na Židy velice zapůsobil na lidi jako Höss, kteří tvrdili, že opovrhují primitivním, hrubým, téměř pornografickým antisemitismem, který propagoval jiný nacista, Julius Streicher, ve svém časopise Der Stürmer. „Věc antisemitismu kompromitovalo zuřivé pronásledování, které provozoval Der Stürmer,“4 napsal Höss ve vězení po porážce nacismu. Jeho stanovisko bylo vždy chladnější, „racionálnější“, jak se domníval. Tvrdil, že měl jen málo rozporů s jednotlivými Židy; pro něho bylo hlavním problémem „mezinárodní světové židovské spiknutí“, neboť byl přesvědčen, že Židé tajně ovládají páky moci a vzájemně si pomáhají bez ohledu na národní hranice. A právě to podle jeho názoru vedlo k porážce Německa v první světové válce. A právě toto, jak byl přesvědčen, bylo třeba zničit:

„Jako fanatický nacionální socialista jsem byl pevně přesvědčen, že náš ideál bude postupně akceptován a zvítězí na celém světě… Nadvláda Židů tak bude zničena.“5

Po svém propuštění z vězení v roce 1928 sdílel Höss další základní pravicově nacionalistické přesvědčení, jež, podobně jako antisemitismus, pomáhalo definovat nacistické hnutí: lásku k půdě. Zatímco Židé byli nenáviděni, protože většinou žili ve městech (byli v opovržení, jak to formuloval Goebbels, pro svou „asfaltovou kulturu“), „pravý“ Němec nikdy neztratil svou lásku k přírodě. Nebylo náhodné, že Himmler studoval agronomii, ani že Osvětim měla být nakonec formou zemědělské výzkumné stanice.

Höss se zapojil do spolku Artam, jedné ze zemědělských komunit, které v té době v Německu vzkvétaly, potkal ženu, která se stala jeho manželkou, a usadil se, aby se věnoval zemědělství. Pak nastal okamžik, který mu změnil život. V červnu 1934 ho vyzval Hitlerův policejní šéf Himmler, aby zanechal zemědělství a stal se na plný úvazek členem SS (Schutzstaffel), elitního ochranného oddílu, který byl původně založen jako vůdcova osobní tělesná stráž, nyní však měl mimo jiné na starosti také koncentrační tábory.6 Himmler Hösse nějaký čas znal, a co o něm věděl, mu imponovalo: Höss patřil k raným členům nacistické strany, vstoupil do ní v listopadu 1922 a měl číslo legitimace 3240.

Höss měl na vybranou. Nikdo ho nenutil; nikdo nebyl k SS odveden povinně. Nyní se rozhodl, že do SS vstoupí. Ve svém životopise vysvětluje důvod k tomuto rozhodnutí takto:

„Kvůli pravděpodobné vyhlídce rychlého povýšení a platu, který s tím souvisel, jsem byl přesvědčen, že ten krok musím učinit.“7 To byla pouze polovina pravdy. Nepřekvapuje, že když toto psal až po porážce nacismu, zamlčel okolnost, která pro něho musela být v onom okamžiku rozhodující: svůj tehdejší emocionální stav. V roce 1934 Höss mohl mít pocit, že je svědkem počátku nového a nádherného světa. Hitler byl u moci právě rok a již probíhala konfrontace s vnitřními nepřáteli nacistů – levicovými politiky, „práce se štítícími“, asociály a Židy. Němci nepatřící k těmto rizikovým skupinám po celé zemi vítali to, co viděli. Typická byla reakce Manfreda von Schrödera, syna bankéře z Hamburku, který vstoupil do nacistické strany v roce 1933: „Všude byl opět pořádek a čisto. Vládl pocit národního osvobození, nového začátku… Lidé říkali, že to je revoluce; úžasná, pokojná revoluce, ale přece jen revoluce.“8 A Höss měl nyní šanci stát se v této revoluci hráčem; v revoluci, za niž se modlil od konce první světové války. Vstup do SS znamenal vysoké postavení, privilegia, vzrušující život a šanci ovlivňovat vývoj nového Německa. Zatímco být sedlákem znamenalo prostě být sedlákem. Překvapuje snad, že si Höss vybral právě takto? Přijal tedy Himm-lerovu výzvu a v listopadu 1934 přijel do Dachau v Bavorsku, aby se ujal funkce dozorce v koncentračním táboře. V současném veřejném povědomí, zcela určitě ve Velké Británii a v Americe, existuje v představách o funkci různých táborů v nacistickém státě naprostý zmatek. Koncentrační tábory jako Dachau (založený v březnu 1933, necelé dva měsíce poté, co se Adolf Hitler stal německým kancléřem) se koncepčně odlišovaly od táborů smrti jako Treblinka, které až do poloviny války neexistovaly. Další nejasnost vnáší do myslí mnoha lidí celkový osud Osvětimi, tábora co do hrůz nejproslulejšího ze všech, který se měl vyvinout v obě formy, v koncentrační tábor i tábor smrti. Pochopit význam rozdílu mezi oběma formami je podstatné pro to, aby člověk porozuměl, jak Němci během třicátých let chápali místa jako Dachau. Nikdo z Němců, s nimiž jsem se setkal – dokonce ani bývali fanatičtí nacisté –, neprojevovali „nadšení“ nad existencí táborů smrti, mnozí však byli více než spokojeni s tím, že koncentrační tábory ve 30. letech existovaly. Do té doby je pronásledovala noční můra hospodářské krize a byli svědky toho, jak demokracie nedokázala uchránit zemi před stupňujícím se úpadkem. Strašidlo komunismu dosud existovalo; ve volbách počátkem 30. let to v Německu vypadalo, že dojde k rozštěpení ve dva extrémy, přičemž velký počet by volil právě komunistickou stranu. A tak pro muže jako Manfred von Schröder, který v roce 1933 vítal nacistickou „pokojnou revoluci“, existovaly zřetelné historické paralely, jež vysvětlovaly nezbytnost zakládání koncentračních táborů: „Být francouzským šlechticem v Bastille nebylo nijak zábavné, co?… Koncentrační tábory existovaly, ale v té době každý říkal, ,vždyť přece Angličané je v Jižní Africe pro Búry taky zavedli‘.“

První vězňové, kteří přišli do Dachau v březnu 1933, byli vesměs političtí odpůrci nacistů. Židé byli v oněch raných dnech zesměšňováni, ponižováni a biti, avšak za větší nebezpečí byli v té době pokládáni levicoví politici9 z bývalého režimu. A když tedy Höss přijel do Dachau, byl skálopevně přesvědčen, že se tito „skuteční odpůrci státu musí pro jistotu zavřít“.10 Následujícího tři a půl roku v Dachau sehrálo ve formování jeho charakteru rozhodující roli. Pečlivě koncipovaný režim v Dachau, který ovlivnil první velitel tábora Theodor Eicke, byl nejen brutální; jeho záměrem bylo zlomit vězňovu vůli. Brutalitu a nenávist nacistů vůči nepřátelům Eicke zapracoval do systému a zavedl v nich řád. Tábor v Dachau neblaze proslul fyzickým sadismem, který se zde praktikoval: bičování a jiné druhy bití tu byly běžným jevem. Vězňové mohli být zavražděni, přičemž jejich smrt se jednoduše registrovala jako „zastřelen při pokusu o útěk“, a tak značná část těch, kteří byli posláni do Dachau, tam také zemřela. Skutečná moc režimu v Dachau však nespočívala ani tak ve fyzickém týrání, jakkoli bylo zlé, jako spíš v psychickém mučení.

První inovací v Dachau, na rozdíl od normálních věznic, bylo to, že vězeň neměl žádný záchytný bod, aby věděl, jak dlouho jeho věznění potrvá. Zatímco ve 30. letech byla většina vězňů z Dachau propuštěna zhruba po roce, mohla být kterákoli jednotlivá vazba i kratší nebo delší, což záviselo na rozmaru vedení. Vězeň se nemohl upnout k nějakému konečnému datu, žil jen v neustálé nejistotě, neboť nevěděl, zda se dočká svobody zítra, za měsíc, nebo za rok. Höss, který zažil léta věznění na vlastní kůži, moc dobře znal úděsnou moc této politiky: „Nejistota délky jejich uvěznění bylo cosi, s čím se nikdy nemohli smířit,“ napsal. „Právě toto deptalo a nakonec zlomilo dokonce i tu nejodolnější vůli… Kvůli tomu již sám život v táboře byl utrpením.“11

Kromě této nejistoty tu byl další způsob, jak si dozorci mohli pohrávat s psychikou vězňů. Josef Felder, člen Říšského sněmu za SPD (socialista), který byl jedním z prvních vězňů v Dachau, vzpomínal, že jeho vězeňský dozorce vzal provaz a předvedl mu, jak nejlépe uvázat oprátku, aby se mohl sám oběsit, když byl psychicky na dně.12 Jen díky mimořádnému sebeovládání a myšlence, že má rodinu, byl schopen tomu odolat. Vězňové byli povinni udržovat svůj barák a šatstvo v úzkostlivém pořádku. Pravidelné kontroly však esesmanům umožňovaly neustále nacházet nedostatky, pokud chtěli, a za pomyslné prohřešky trestat celý blok. Kdokoliv v bloku mohl být „zavřen“, přičemž musel celé dny ležet na kavalci mlčky a bez pohnutí.

V Dachau byl také zaveden systém kápů, což bylo později přejato v celé síti koncentračních táborů a hrálo významnou roli při fungování Osvětimi. (Termín „kápo“ je nejspíš přejat z italského capo, „hlava“.) Vedení tábora ustanovilo jednoho vězně ve funkci kápa pro každý blok nebo pracovní četu, přičemž tento vězeň měl mít nad ostatními spoluvězni enormní moc. Nepřekvapuje, že tato moc byla často zneužívána. Díky neustálému těsnému kontaktu s ostatními vězni mohli kápové – více než dozorci z řad SS – využívat svého postavení a udělat život v táboře nesnesitelný. I kápové však riskovali, že se svým pánům esesmanům nezavděčí. Jak to vyjádřil Himmler: „Jeho [kápovou] povinností je dohlížet, aby se pracovalo… musí tudíž své muže pobízet. Jakmile s ním již nejsme spokojeni, přestává být kápem a vrací se mezi ostatní vězně. Ví, že ho po návratu první noc umlátí k smrti.“13 Z pohledu nacistů byl život v táboře mikrokosmem vnějšího světa. „Myšlenka boje je stará jako sám život,“ prohlásil Hitler ve svém projevu již v roce 1928. „V tomto boji vítězí silnější, schopnější, zatímco méně schopný, slabý prohrává. Boj je otcem všeho… Člověk žije nebo je schopen se uchovat nad světem zvířat nikoli díky humanitě, nýbrž jedině prostředky nejbrutálnějšího boje.“14 Toto kvazidarwinistické pojetí, pravé jádro nacismu, se projevovalo v celé správě koncentračních táborů. Kápové například mohli „po právu“ špatně nakládat s těmi, které měli ve své kompetenci, protože se v životním „boji“ prosadili jako jejich nadřízení.

Kromě všeho ostatního se Höss za svého působení v Dachau naučil základní filozofii SS. Theodor Eicke hlásal jednu doktrínu jakožto zásadní – tvrdost: „Kdokoli projeví dokonce i pouhou stopu sympatií vůči nim [vězňům], musí z našich řad okamžitě zmizet. Potřebuji jen tvrdé, zcela oddané muže SS. Pro měkké lidi mezi námi není místa.“15 Takže jakákoli forma sympatií, jakýkoli projev soucitu byly projevem slabosti. Jestliže některý esesman pocítil, že se ho tyto emoce zmocňují, znamenalo to, že se nepříteli podařilo ho oklamat. Nacistická propaganda hlásala, že nepřítel může často číhat na nejnepravděpodobnějších místech; jedním z nejrozšířenějších příkladů antisemitské propagandy, určené dětem, byla knížka nazvaná Jedovatá houba, která varovala před zákeřným nebezpečím ze strany Židů, přičemž používala metafory houby, která je na povrchu krásná, ale ve skutečnosti jedovatá. Podobným způsobem byli cvičeni esesmani, aby opovrhovali svými city, pokud by například byli svědky bití nějakého vězně. Vštěpovalo se jim, že každý trvalejší soucit je vyvolán lstí oběti. Tito prohnaní tvorové jakožto „nepřátelé státu“ ve snaze dosáhnout svého zlovolného cíle mohli použít jakékoli metody – v nemalé míře také útoku na lítost těch, kteří je zajali. Vzpomínka na „dýku v zádech“, na mýtus, že se Židé a komunisté za hranicemi spikli, aby Německo prohrálo první světovou válku, nebyla nikdy dost vzdálená a dokonale odpovídala vizi nebezpečného, ale skrytého nepřítele.

Pro členy SS byla jedinou jistotou základní správnost rozkazů, které dostávali. Přikázal-li nadřízený, aby byl někdo uvězněn, někdo popraven – dokonce i když to osobě, která dostala rozkaz rozsudek vykonat, připadalo nepochopitelné –, pak takový rozkaz musí být správný. Jedinou obranou proti rakovině vlastních pochyb vůči rozkazům, které se nedaly bezprostředně vysvětlit, byla tvrdost, jež se proto stala v celých SS kultem. „Musíme být tvrdí jako žula, jinak dílo našeho vůdce zahyne,“16 prohlásil Reinhard Heydrich, nejmocnější muž v SS po Himmlerovi.

Když se Höss učil, jak skrývat emoce jako soucit a lítost, vstřebal do sebe také smysl pro bratrství, jež bylo v SS dalším silným faktorem. Protože esesman přesně věděl, že bude povolán udělat věci, které by „slabší“ muži nedokázali, vypracoval si esprit de corps, v němž loajalita kamarádů z SS se stala oporou i podporou. Primitivní hodnoty SS – bezmezná loajalita, tvrdost, ochrana Říše proti vnitřnímu nepříteli – se staly téměř náhražkou náboženské víry, byl to jasný a snadno pochopitelný světový názor. „Byl jsem pln vděčnosti SS za intelektuální vedení, které mi poskytly,“ prohlásil Johannes Hassebroeck, esesman a velitel jiného koncentračního tábora. „Všichni jsme byli vděční. A mnozí z nás byli tak zmatení, než vstoupili do této organizace. Nevěděli jsme, co se kolem nás děje – všechno bylo tak popletené. SS nám nabídly komplex jednoduchých idejí, které jsme mohli snadno pochopit, a my jsme v ně věřili.“17

Höss dostal v Dachau další významnou lekci, která měla mít důsledky pro Osvětim. Uvědomil si, že vězňové jsou schopni snáze vydržet věznění, jestliže jim SS umožní pracovat. Vzpomínal na vlastní vězení v Lipsku a na to, jak jen díky práci (lepil papírové sáčky) byl schopen přežít každý den při víceméně pozitivním stavu mysli. Nyní pozoroval, že práce hraje podobnou roli i v Dachau, neboť vězňům umožňovala „ukáznit se a v důsledku toho lépe snášet demoralizující vliv vězení“.18 Höss byl natolik přesvědčen o tom, že práce přináší v koncentračním táboře uklidnění, že dokonce převzal slogan, který byl poprvé použit v Dachau – Arbeit macht frei (Práce osvobozuje) –, a ozdobil jím železnou vstupní bránu do osvětimského tábora.

Höss byl vzorným členem SS a byl v Dachau povyšován, až se v dubnu 1936 stal rapportführerem, hlavním pomocníkem velitele tábora. Poté, v září 1936, byl povýšen na poručíka a přeložen do koncentračního tábora Sachsenhausen, kde působil až do svého jmenování velitelem koncentračního tábora Osvětim. Takový byl muž, který přijel do jihozápadního Polska na jaře 1940: samozřejmě byl produktem genetické dědičnosti, ale současně byl také významně formován událostmi doby, neboť měl za sebou šest let služby jako dozorce koncentračního tábora. Nyní se cítil připraven ujmout se svého největšího úkolu – vytvořit model koncentračního tábora v nové nacistické říši. Věděl, co se od něho očekává, znal také účel zařízení, které měl vybudovat. Zkušenost z Dachau a Sachsenhausenu mu poskytovala jasný příklad, jímž se chtěl řídit. Jeho nadřízení však měli jiné plány, a tak se tábor v Osvětimi, který Höss budoval, měl v příštích měsících a letech ubírat skutečně zcela jinou cestou.

Ve stejné době, kdy Höss začal pracovat v Osvětimi, jeho šéf, vzdálený dvě stě padesát mil směrem na severozápad, dělal cosi mimořádně neobvyklého: psal memorandum pro vůdce. Heinrich Himmler seděl v Berlíně a sepisoval materiál, až příliš skromně nazvaný „Několik myšlenek o tom, jak naložit s cizím obyvatelstvem na Východě“. Himmler, jeden z nejprohnanějších manipulátorů s mocí v nacistickém státě, samozřejmě věděl, jak nemoudré často bývá dávat myšlenky na papír. Nacistická politika na nejvyšší úrovni bývala soustavně formulována ústně. Jestliže se jeho názory dostaly na papír, Himmler si uvědomoval, že by mohly být deformovány jeho rivaly; a on, jako ostatně každý nacista ve vedoucí funkci, měl spoustu nepřátel, kteří neustále číhali, jak urvat část z jeho moci pro sebe. Avšak situace v Polsku, které Němci okupovali od podzimu 1939, byla taková, že cítil potřebu učinit výjimku a napsat dokument pro Hitlera. Text, který sepisoval, je jedním z nejpodstatnějších v dějinách nacistické rasové politiky, v nemalé míře proto, že slova, která Himmler svěřil papíru, měla vysvětlit souvislosti, v jejichž rámci měl fungovat nový koncentrační tábor Osvětim.

V oné době se Himmler ve své funkci říšského zmocněnce pro posílení němectví podílel na největší a nejrychlejší etnické reorganizaci, jakou nějaká země kdy zamýšlela, a celý proces probíhal velmi špatně. Himmler a jeho kolegové zdaleka nenastolili v Polsku, jímž nacisté opovrhovali a pokládali je za nevýkonné, pořádek, nýbrž jen násilí a chaos.

Nacisté mezi sebou nevedli spor o základní přístup k Polákům. Tím byla nenávist. Otázkou spíš bylo co s tím. Z „problémů“, které nacisté považovali za nutné vyřešit, byl nejdůležitější problém polských Židů. Na rozdíl od Německa, kde Židé tvořili méně než jedno procento obyvatelstva (kolem 300 000 v roce 1940) a kde většina z nich byla asimilována do společnosti, v Polsku byly tři miliony Židů, z nichž valná část žila ve vlastních komunitách, a navíc je bylo možno okamžitě identifikovat podle vousů a dalších znaků jejich víry. Poté co bylo Polsko bezprostředně po vypuknutí války rozděleno mezi Německo a Sovětský svaz (ve smyslu tajné části nacisticko-sovětské smlouvy o neútočení ze srpna 1939), více než dva miliony polských Židů zůstaly v části země okupované nacisty. Co tedy s nimi?

Dalším problémem nacistů, který si sami vytvořili, se stala potřeba najít domovy pro statisíce etnických Němců, kteří byli průběžně přesunováni do Polska. Podle smlouvy mezi Německem a Sovětským svazem bylo etnickým Němcům z pobaltských států, Besarábie (severního Rumunska) a dalších území, nyní okupovaných Stalinem, umožněno emigrovat do Německa, „vrátit se domů do Říše“, jak znělo heslo. Protože nacisté byli posedlí teorií rasové čistoty „německé krve“, bylo pro muže jako Himmler aktem víry ujmout se všech Němců, kteří se chtěli vrátit domů, do své země. Problémem však bylo, kam by vlastně měli přijít. Nacisté tedy museli vyřešit třetí a poslední problém: co s osmnácti miliony Poláků pod německou nadvládou, kteří nejsou Židé? Jak uspořádat zemi, aby pro ně už nikdy nepředstavovala nebezpečí?

Ve svém projevu v říjnu 1939 Hitler navrhl některé směrnice pro zápas o tyto politické otázky. Otevřeně řekl, že „hlavním úkolem je vytvořit nový etnografický řád; tj. přesídlit jednotlivé národnosti tak, aby se výsledkem staly lépe vymezené hranice, než je tomu dnes“.19 V praxi to znamenalo, že Němci okupované Polsko bylo třeba rozdělit: na části území měla žít většina Poláků a část měla být přičleněna k Německu. Přicházející etničtí Němci tedy nepřesídlí do „staré Říše“, nýbrž do této „nové Říše“; ve skutečnosti se sice „vrátí domů do Říše“, nikoli však tam, kam si představovali.

Zbývala tedy otázka polských Židů. Až do začátku války znamenala nacistická politika vůči Židům žijícím pod jejich kontrolou narůstající oficiální pronásledování formou nesčetných restriktivních opatření, prokládaných okamžiky neoficiálního (ale trpěného) hrubého násilí. Hitlerův názor na Židy se jen velmi málo změnil od poloviny 20. let, kdy ve své knize Mein Kampf vyjádřil názor, že by bylo pro Německo prospěšné, kdyby se během první světové války použil vůči „desíti až dvanácti tisícům těchto hebrejských zhoubců národa jedovatý plyn“. Avšak zatímco Hitler Židy zcela jasně nenáviděl, což prohlašoval od konce první světové války, a soukromě nejspíš vyjadřoval touhu všechny je vidět umírat, neexistoval dosud žádný nacistický písemný plán jejich vyhlazení. Lucille Eichengreenová20 vyrostla v židovské rodině v Hamburku 30. let a až příliš dobře si pamatuje okolnosti, za nichž byli němečtí Židé nuceni žít. „Až do roku 1933 to byl velmi pěkný a pohodlný život,“ říká. „Ale jakmile se Hitler chopil moci, děti, které bydlely ve stejném domě jako my, s námi už nemluvily; házely po nás kamením a nadávaly nám. A my jsme nedovedli pochopit, co jsme provedli. Neustále jsme si kladli otázku – proč? A když jsme se zeptali doma, odpovídali nám: ,To přejde, všechno se dá do pořádku.‘ “ V polovině 30. let se Eichengreenovi dozvěděli, že Židé už nesmějí bydlet ve svých dosavadních domech. Místo toho je posílali na adresy, kde stály tzv. „židovské domy“, které zčásti vlastnili Židé. Jejich první nový byt byl téměř stejně velký jako původní, časem však byli nuceni stěhovat se do stále menších a menších bytů, až skončili v jednom zařízeném pokoji pro celou rodinu. „Myslím, že jsme to víceméně akceptovali,“ pokračuje Lucille. „Takový byl zákon, takové byly předpisy, s tím se nedalo nic dělat.“

Iluze, že se nacistická antisemitská politika jednoho dne „dá do pořádku“, padla během tzv. křišťálové noci, k níž došlo z 9. na 10. listopad 1938. Nacistické úderné oddíly ničily židovský majetek, přepadly tisíce Židů v odvetné akci, která byla motivována zprávou, že židovský student Herschel Grynszpan zavraždil německého diplomata v Paříži Ernsta von Ratha. „Cestou do školy jsme viděli hořící synagogy,“ vypráví Lucille Eichengreenová, „rozbité výkladní skříně židovských obchodů, zboží rozházené po ulicích a smějící se Němce… Tolik jsme se báli. Mysleli jsme si, že nás chytí a udělají nám nevím co.“

Po vypuknutí války v roce 1939 Židé již nesměli mít německé občanství, uzavírat sňatky s árijci, zabývat se obchodem ani pracovat v určitých profesích; nesměli dokonce vlastnit ani řidičské průkazy. Regulovaná diskriminace, umocněná brutálním výbuchem za „křišťálové noci“, během níž bylo zničeno přes 1000 synagog, zabito 400 Židů a kolem 30 000 židovských mužů uvězněno na měsíce v koncentračních táborech, přinutilo velký počet německých Židů emigrovat. V roce 1939 jich kolem 450 000 opustilo území Velkoněmecké říše (tzn. Německo, Rakousko a česká území s etnickými Němci), což představovalo přes polovinu Židů, kteří v Německu žili. Nacisté se radovali; zvláště od té doby, co se podle průkopnické práce specialisty SS na židovskou otázku Adolfa Eichmanna po anšlusu Rakouska v roce 1938 přišlo na to, že Židy lze obrat o většinu peněz, než se jim dovolí opustit zemi.

Zpočátku bylo pro nacisty tvrdé, když uvažovali, jak lze opatření, která vyvinuli k vyřešení „problému“ německých Židů, tedy problému, který sami vytvořili, přenést do Polska. Nejenže tam nyní měli co dělat s miliony Židů, nikoli tedy s pouhými statisíci jako v Německu, ale navíc byla většina z nich chudá; a jak je uprostřed války přinutit, aby někam emigrovali, a také kam? Pak se na podzim 1939 Adolf Eichmann domníval, že zná odpověď: Židé by se měli přinutit k emigraci nikoli do jiné země, ale do nejméně vlídné části nacistické nové Říše. Kromě toho se domníval, že ideální místo našel – oblast kolem Lublinu v Polsku, v blízkosti města Nisko. Tyto zapadlé končiny v nejvýchodnější části nacistického území mu připadaly pro „židovskou rezervaci“ jako dělané. Němci okupované Polsko tak mělo být rozděleno na tři části: na část s německým osídlením, na polskou část a židovskou část, všechny umístěné na zřetelné zeměpisné ose, vedoucí od západu k východu. Eichmannův ambiciózní plán byl schválen, a tak byly tisíce Židů z Rakouska přesidlovány do této oblasti. Podmínky byly otřesné. Pro jejich přijetí bylo uděláno jen málo nebo vůbec nic, takže jich mnoho zemřelo. To byl problém, který nacisty samozřejmě nijak netrápil, naopak je to povzbuzovalo. Jasně to vyjádřil Hans Frank, jeden z nejvýše postavených nacistů pracujících v Polsku před svými podřízenými v listopadu 1939: „Neplýtvejte časem na Židy. Vždyť je to radost, konečně se moci vypořádat s židovskou rasou. Čím víc jich umře, tím líp.“21

Když však Himmler v květnu 1940 usedl, aby sepsal své memorandum, věděl až příliš dobře, že tato vnitřní emigrace Židů na vzdálený východ Polska byla zoufalá chyba. Do značné míry proto, že se nacisté pokoušeli o tři samostatné přesuny současně. Přicházející etnické Němce bylo nutno dopravit do Polska a nalézt jim tam živobytí. To znamenalo, že Poláci museli být vyháněni z vlastních domů a kamsi odváženi. V téže době byli i Židé transportováni na východ do obydlí, z nichž také byli vystěhováni Poláci. Není tedy divu, že to všechno způsobilo maximální chaos a zmatek.

Na jaře 1940 se od Eichmannova plánu s Niskem upustilo a Polsko bylo nakonec rozděleno jen na dvě samostatné územní kategorie. Některé okresy se staly oficiálně „německými“ a byly součástí tzv. nové Říše: patřilo sem Západní Prusko kolem Gdaňsku; župa Warthegau na západě Polska v okolí Poznaně a Lodže; a konečně Horní Slezsko kolem Katovic (oblast, do níž patří Osvětim). Pak tu byla největší oblast, zvaná Generální gouvernement, zahrnující Varšavu, Krakov a Lublin, jež byla určena jako životní prostor pro většinu Poláků.

Nejobtížnějším problémem, jemuž Himmler čelil, bylo zajištění vhodného ubytování pro stovky a tisíce přicházejících etnických Němců; to byla potíž, která ovlivnila jeho úvahy, jak naložit s Poláky a Židy. Případ Irmy Eigiové22 a její rodiny ilustruje, jak bezohledně se nacisté pokoušeli řešit zdánlivě nepřekonatelné nepříjemnosti, do nichž se dostali vlastní vinou, a jak také problémy obyvatelstva sami živili a vyhrocovali v krizi. Irma Eigiová, sedmnáctiletá etnická Němka z Estonska, se spolu s rodinou ocitla v provizorním ubytování v Poznani, v dřívějším Polsku a nynější části Německa zvané Warthegau. Když tito lidé přijali nabídku bezpečného přechodu „do Říše“, domnívali se, že je posílají do Německa:

„Když nám pak řekli, že jedeme do Warthegau, byl to pro nás šok, to vám řeknu.“ Těsně před Vánocemi 1939 dal nacista, který měl na starost ubytování, jejímu otci klíče od bytu, který ještě před několika hodinami patřil polské rodině. O několik dní později byla jinému polskému majiteli odebrána restaurace, takže se noví přistěhovalci mohli ujmout i této živnosti. Eigiovi byli zděšeni: „Předtím jsme o tom neměli tušení… Člověk nemůže žít s takovým pocitem viny. Na druhé straně má však každý pud sebezáchovy. Co jiného jsme mohli dělat? Kam jsme měli jít?“

Table of Contents

ÚVOD

— 1 — PŘEKVAPIVÉ ZAČÁTKY