KÉŽ BYS TU BYL

Jodi Picoultová

KÉŽ BYS TU BYL

Ikar

Přeložila Marcela Nejedlá

WISH YOU WERE HERE

Copyright © 2021 by Jodi Picoult

This translation is published by arrangement with
Ballantine Books, an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Marcela Nejedlá, 2023

ISBN 978-80-249-5309-0

Obsah

JEDNA

Jedna

Dva

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

DVA

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

EPILOG

POZNÁMKA AUTORKY

PODĚKOVÁNÍ

Pro Melanii Borinsteinovou, která se brzy stane nejnovějším členem naší rodiny. Neexistuje nikdo jiný, s kým bych raději vedla karanténní salon.

Nepřežívá nejsilnější z druhu, není to ani ten
nejinteligentnější, který přežije. Je to ten,
kdo se nejlépe přizpůsobí změnám.

Charles Darwin

JEDNA

Jedna

13. března 2020

Když mi bylo asi šest let, namalovala jsem roh oblohy. Můj otec patřil mezi několik restaurátorů, kteří pracovali na stropě se zvěrokruhem v hlavní hale terminálu Grand Central – modrá obloha posetá třpytivými souhvězdími. Bylo už pozdě, dávno po večerce, ale otec mě vzal do práce, protože matka – jako obvykle – nebyla doma.

Pomohl mi opatrně vylézt na lešení, kde jsem ho pak pozorovala, jak pracuje na vyčištěné části tyrkysové barvy. Dívala jsem se na hvězdy představující šmouhu Mléčné dráhy, zlatá křídla Pegase, Orionův zvednutý kyj, k sobě stočené Ryby. Původní nástěnná malba vznikla v roce 1913, řekl mi otec. Střechou zatékalo, to poškodilo omítku a v roce 1944 byla malba replikována na panely, které byly připevněny na klenutý strop. Původní plán byl desky kvůli restaurování sejmout, ale obsahovaly azbest, a tak je památkáři nechali na místě a pustili se do práce s vatovými tampony a čisticím roztokem, aby odstranili nánosy škodlivin usazované tady desítky let.

A přitom odhalili historii. Mezi souhvězdími se objevily podpisy, vtipy a poznámky, které po sobě zanechali původní autoři. Byla tam data připomínající svatby a konec druhé světové války. Byla tam jména vojáků. U Blíženců bylo zaznamenáno narození dvojčat.

Původní umělci se dopustili chyby, takže zvěrokruh byl namalovaný obráceně, než jak by se jevil na noční obloze. Otec však místo opravy chybu pilně upevňoval. Ten večer pracoval na malém čtverci prostoru, pozlacoval hvězdy. Na drobné žluté tečky už nanesl lepidlo. To překryl kouskem plátkového zlata, lehkého jako dech.

Pak se obrátil ke mně. „Diano,“ usmál se, natáhl ke mně ruku a já se postavila před něj, chráněná bezpečím jeho těla. Podal mi štětec, abych fólii přejela a zafixovala ji na místě. Ukázal mi, jak ji mám prstem jemně otřít, aby z ní zbyla jen galaxie, kterou vytvořil.

Po dokončení všech prací restaurátoři nechali malé tmavé místo v severozápadním rohu terminálu Grand Central, kde se světlemodrý strop stýkal s mramorovou stěnou. Ten kousek o rozměrech třiadvacet krát třináct centimetrů byl tak ponechán záměrně. Otec mi řekl, že to restaurátoři dělají pro případ, že by historici potřebovali studovat původní kompozici. Jediný způsob, jak zjistit, jak daleko jste došli, je vědět, kde jste začali.

Pokaždé, když jsem na terminálu Grand Central, vzpomenu si na svého otce. Na to, jak jsme tu noc odcházeli, ruku v ruce, a naše dlaně se třpytily, jako bychom ukradli hvězdy.

Je pátek třináctého, měla jsem mít víc rozumu. Dostat se ze Sotheby’s na Upper East Side do hotelu Ansonia na Upper West Side znamená vydat se vlakem Q na Times Square a pak vlakem 1 nahoru do města, takže musím jet chvíli špatným směrem, než se vydám tím správným.

Nesnáším zajížďky.

Normálně bych šla přes Central Park, ale vzala jsem si nové lodičky, ze kterých se mi na patě udělaly puchýře, boty, které bych si nikdy nevzala, kdybych věděla, že si mě předvolá Kitomi Ito. Místo toho jsem se ocitla v městské hromadné dopravě. Ale něco bylo špatně a chvíli mi trvalo, než jsem přišla na to co.

Byl tu klid. Obvykle se musím prodírat mezi turisty, poslouchat pouliční zpěváky nebo houslový kvartet. Dnes ale bylo atrium prázdné.

Včera večer divadla na Broadwayi z opatrnosti na měsíc ukončila představení poté, co byl jeden z uvaděčů pozitivně testován na covid. To ostatně řekl i Finn – v New York-Presbyterian, kde je rezidentem, nezaznamenali takový příliv případů koronaviru, jaké se objevují ve státě Washington a v Itálii a Francii. Ve městě bylo jen devatenáct případů, řekl mi včera večer, když jsme se dívali na zprávy a já nahlas zauvažovala, jestli už bychom měli začít panikařit. „Myj si ruce a nedotýkej se obličeje,“ poradil mi. „Bude to v pořádku.“

Metro v horní části města bylo také téměř prázdné. Vystoupila jsem na Sedmdesáté druhé a vynořila se nad zem, mrkala jako krtek a vyrazila svižnou newyorskou chůzí. Ansonia se tyčila v celé své kráse jako rozzlobený džin a vyzývavě vystrkovala k obloze bradu ve stylu Beaux Arts. Chvíli jsem jen tak stála na chodníku a dívala se na mansardovou střechu budovy líně roztažené od Sedmdesáté třetí po Sedmdesátou čtvrtou ulici. V přízemí je North Face a American Apparel, ale takhle luxusní to tu vždycky nebylo. Kitomi mi vyprávěla, že když se sem v sedmdesátých letech se Samem Pridem nastěhovali, byla budova plná jasnovidců a médií a sídlil v ní swingers klub s místností pro orgie a otevřeným barem a bufetem. Říkala, že se tam se Samem zastavovali alespoň jednou týdně.

Nebyla jsem ještě na světě, když Samova kapela The Nightjars vznikla, když ji Sam a William Punt – který také psal písničky – založili se dvěma spolužáky ze Slough v Anglii. A nebyla jsem na světě ani v době, kdy se jejich první album drželo třicet týdnů v žebříčcích Billboardu, ani když jejich malý britský kvartet šel do Ed Sullivan Show a hnal se za nimi dav ječících amerických dívek. Ani když se Sam o deset let později oženil s Kitomi Ito, ani když se kapela rozpadla několik měsíců poté, co vyšlo jejich poslední album, na jehož obalu byli Kitomi a Sam nazí a napodobující postavy na obraze, visícím nad jejich postelí. A nebyla jsem na světě, ani když Sama o tři roky později zavraždili na schodech téhle budovy, bodnul ho do krku duševně nemocný muž, který ho poznal podle obalu toho ikonického alba.

Ale stejně jako všichni ostatní na této planetě znám celý příběh.

Vrátný v hotelu Ansonia se na mě zdvořile usmál, recepční zvedl oči, když jsem se přiblížila. „Přišla jsem za Kitomi Ito,“ oznámila jsem chladně a strčila mu přes pult svůj řidičský průkaz.

„Čeká vás,“ odpověděl recepční. „Patro…“

„Osmnáct. Já vím.“

V hotelu Ansonia bydlela řada slavných osobností – od Babe Rutha přes Theodora Dreisera a Toscaniniho až po Natalii Portmanovou –, ale Kitomi a Sam Pride jsou pravděpodobně těmi nejslavnějšími. Kdyby mého manžela zavraždili na schodech před naším domem, asi bych tam dalších třicet let nezůstala, ale to je jen můj názor. A vůbec, Kitomi se teď konečně stěhuje, a proto má ta nejnechvalněji proslulá rocková vdova na světě moje číslo v mobilu.

Já teda mám život, pomyslela jsem si, když jsem se opřela o zadní stěnu výtahu.

Když jsem byla malá a lidé se mě ptali, co chci dělat, až vyrostu, měla jsem jasný plán. Chtěla jsem si budovat kariéru, do třiceti se vdát, do pětatřiceti mít děti. Chtěla jsem mluvit plynně francouzsky a projet celou zemi po Route 66. Otec se mému seznamu smál. Řekl mi, že jsem rozhodně dcera své matky.

Nebrala jsem to jako kompliment.

Navíc, jen aby bylo jasno, mám k tomu všemu slibně nakročeno. Jsem specialistkou v Sotheby’s – Sotheby’s! – a Eva, moje šéfová, mi naznačila, že po dražbě obrazu Kitomi budu pravděpodobně povýšena. Nejsem zasnoubená, ale když mi minulý víkend došly čisté ponožky a šla jsem se poohlédnout po Finnových, našla jsem vzadu v šuplíku se spodním prádlem schovaný prsten. Zítra odjíždíme na dovolenou a Finn se tam docela určitě vysloví. Jsem si tím tak jistá, že jsem si dnes místo oběda zašla na manikúru.

A je mi dvacet devět.

Dveře výtahu se otevírají přímo do haly bytu, černé a bílé mramorové čtverce jako obří šachovnice. Kitomi mi vyšla naproti, oblečená v džínách, vojenských botách a růžovém hedvábném županu, rozcuchané bílé vlasy a rudé srdcovité brýle, pro ni typické. Vždycky mi připomínala střízlíka, lehkého a kostnatého. Vzpomněla jsem si, jak Kitomi přes noc zbělely černé vlasy žalem po tom, co Sama zavraždili. Vzpomněla jsem si na její fotografie na chodníku, jak lapá po dechu.

„Diano!“ zvolala, jako bychom byly staré přítelkyně.

Na chvíli jsem se cítila trapně, když jsem instinktivně natáhla ruku, abych jí potřásla tou její, ale pak jsem si vzpomněla, že to už se nedělá, a tak jsem jí místo toho jen rozpačitě mávla. „Ahoj, Kitomi,“ odpověděla jsem.

„Jsem moc ráda, že jste dnes mohla přijít.“

„To není problém. Je spousta prodejců, kteří chtějí mít jistotu, že jim budou papíry předány osobně.“

Přes její rameno, na konci dlouhé chodby, jsem ho zahlédla – obraz Toulouse-Lautreca, díky kterému znám Kitomi Ito. Všimla si, jak jsem k němu zalétla očima, a rty se jí prohnuly v úsměvu.

„Nemůžu si pomoct,“ usmála jsem se. „Nikdy mě to neomrzí.“

Přes Kitominu tvář přejel podivný stín. „Tak se pojďte podívat blíž,“ odpověděla a vedla mě dál do bytu.

Henri de Toulouse-Lautrec v letech 1892 až 1895 skandalizoval svět impresionistického umění tím, že se nastěhoval do nevěstince a maloval prostitutky společně v posteli. Jeden z nejslavnějších obrazů této série, Le Lit, je vystaven v Musée d‘Orsay. Další byly prodány do soukromých sbírek za deset a dvanáct milionů dolarů. Obraz v tomto bytě je zjevně součástí série, a přesto se od ostatních výrazně odlišuje.

Nejsou na něm dvě ženy, ale žena a muž. Žena sedí nahá opřená o čelo postele, prostěradlo má spadlé až k pasu. Nad čelem postele visí zrcadlo a v něm je vidět odraz druhé postavy na obraze – samotného Toulouse-Lautreca, který sedí nahý u nohou postele s prostěradlem v klíně, zády k divákovi a upřeně se dívá na ženu stejně jako ona na něj. Je to intimní a voyeurské, soukromé i veřejné zároveň.

Když Nightjars vydali své poslední album Twelfth of Never, na obalu se Kitomi posadila nahá v čele postele a dívala se na Sama, jehož široká záda tvořila spodní třetinu obrazu. Nad jejich postelí visí obraz, který napodobují, v pozici, kterou má zrcadlo na skutečném obraze.

Obal alba zná každý. Všichni vědí, že Sam koupil tento obraz ze soukromé sbírky pro Kitomi jako svatební dar.

Ale jen hrstka lidí ví, že ho nyní prodává v jedinečné aukci Sotheby’s a že to já jsem ten obchod uzavřela.

„Ještě se chystáte odjet na dovolenou?“ zeptala se Kitomi a vytrhla mě tak ze zamyšlení.

Pověděla jsem jí o našem výletu? Možná. Ale nenapadal mě žádný logický důvod, proč by ji to mělo zajímat.

Odkašlala jsem si (nejsem placená za to, abych se kochala uměním, ale za to, abych ho prodávala) a vykouzlila úsměv.„Jen na dva týdny, a jakmile se vrátím, pustím se naplno do vaší aukce.“ Moje práce je zvláštní – musím přesvědčovat klienty, aby dali své milované umění k adopci, což je opatrný tanec mezi rapsodií nad dílem a povzbuzováním, že dělají správnou věc, když ho prodávají. „Jestli máte nějaké obavy z převozu obrazu do naší kanceláře, můžete být klidná,“ vysvětlovala jsem. „Slibuju, že tu budu osobně dohlížet na bednění a budu i na druhém konci.“ Podívala jsem se zase na obraz. „Najdeme mu dokonalý domov,“ dodala jsem. „Takže se vrhneme na to papírování?“

Kitomi se podívala z okna a pak se otočila zpátky ke mně. „Pokud jde o tohle…“ pronesla.

„Jak to myslíte, že nechce prodávat?“ Eva se na mě podívala přes své slavné brýle s rohovinovými obroučkami. Eva St. Clercková je moje šéfka, moje mentorka a legenda. Jako vedoucí prodeje na aukci Imp Mod – obřím prodeji impresionistického a moderního umění – je tím, kým bych chtěla být, až mi bude čtyřicet, a až do této chvíle jsem si pevně užívala roli učitelčina mazlíčka, schovaného pod křídly její odbornosti.

Přivřela oči. „Já to věděla. Někdo od Christie se k ní dostal.“

V minulosti Kitomi prodala jiná umělecká díla u Christie’s, hlavního konkurenta Sotheby’s. Abych byla spravedlivá, všichni předpokládali, že tak prodá i Toulouse-Lautreca, dokud jsem neudělala něco, co bych jako odborná asistentka nikdy dělat neměla, a přesvědčila ji o opaku.

„Není to Christie…“

„Phillips?“ zeptala se Eva a povytáhla obočí.

„Ne. Žádný z nich. Jen si chce dát pauzu,“ upřesnila jsem. „Má obavy z toho viru.“

„Proč?“ opáčila nechápavě. „Obraz se přece nemůže nakazit.“

„Ne, ale kupující při aukci ano.“

„No, to bych jí mohla vymluvit,“ pokrčila Eva rameny. „Proboha, vždyť o nás mají vážný zájem Clooneyovi, Beyoncé a Jay-Z.“

„Kitomi je také nervózní, protože akciový trh se propadá. Myslí si, že se situace rychle zhorší. A chce raději chvíli počkat… ujistit se, že nebude litovat.“

Eva si promnula spánky. „Uvědomujete si, že jsme tenhle prodej už prozradili?“ vzdychla. „New Yorker o tom napsal článek.“

„Potřebuje jen trochu víc času,“ opakovala jsem.

Podívala se stranou, v duchu už se mnou skončila. „Můžete jít,“ pronesla.

Vyšla jsem z její kanceláře do labyrintu chodeb lemovaných knihami, ve kterých jsem se vzdělávala v umění. V Sotheby’s jsem pracovala už šest a půl roku – sedm, pokud jsem počítala i stáž, kterou jsem absolvovala ještě na Williams College. Z bakalářského studia jsem nastoupila rovnou do jejich magisterského programu v oboru obchodu s uměním. Začínala jsem jako absolventský stážista, pak jsem se stala mladším katalogizátorem v impresionistickém oddělení, kde jsem prováděla prvotní průzkum příchozích obrazů. Studovala jsem, na čem jiném umělec ve stejné době pracoval a za kolik se podobná díla prodávala, a někdy jsem psala první návrh katalogového popisku. Ačkoli zbytek světa je dnes digitální, svět umění stále vydává fyzické katalogy, které jsou krásné, lesklé, s mnoha podrobnostmi a velmi, velmi důležité. Nyní, jako odborný asistent, pro Evu plním i další úkoly: prohlížím umělecká díla na místě a všímám si případných nedostatků, stejně jako když si před podpisem smlouvy prohlížíte auto z půjčovny, jestli na něm nejsou nějaké vady; fyzicky doprovázím obraz při jeho balení a stěhování z domu do naší kanceláře; občas se přidám ke svému šéfovi na schůzkách s potenciálními klienty.

Ze dveří, kolem kterých jsem procházela, vystřelila ruka, popadla mě za rameno a vtáhla mě do malé postranní místnosti. „Ježíši,“ vyjekla jsem a málem vrazila do Rodneyho – svého nejlepšího přítele tady v Sotheby’s. Stejně jako já začínal jako stážista na vysoké škole. Na rozdíl ode mě se ale nedostal k obchodní stránce aukčního domu. Místo toho navrhuje a pomáhá vytvářet prostory, kde se vystavují umělecká díla určená k dražbě.

„Je to pravda?“ zeptal se. „Přišla jsi o ten Lautrecův obraz?“

„Zaprvé, není to Lautrecův obraz, je to obraz Kitomi Ito. A zadruhé, jak jsi na to sakra přišel tak rychle?“

„Zlato, fámy jsou krví celého tohoto odvětví,“ zasmál se Rodney. „A v těchto sálech se šíří rychleji než chřipka.“ Zaváhal. „Nebo koronavirus, jak se to vezme.“

„No, o Toulouse-Lautreca jsem nepřišla. Kitomi jen chce počkat, až se věci uklidní.“

Založil si ruce. „Myslíš, že se to v dohledné době stane? Starosta včera vyhlásil stav nouze.“

„Finn říkal, že ve městě je jen devatenáct případů,“ namítla jsem.

Podíval se na mě, jako bych právě řekla, že stále věřím na Santu – se směsicí nedůvěry a lítosti. „Můžeš si vybrat jednu z mých rolí toaletního papíru,“ nabídl mi.

Podívala jsem se za něj. Na stěně bylo šest různých odstínů zlaté barvy. „Který se ti líbí?“ zeptal se.

Ukázala jsem na jeden pruh uprostřed. „Opravdu?“ přimhouřil oči.

„K čemu to je?“

„Výstava středověkých rukopisů. Soukromý prodej.“

„Tak tenhle,“ kývla jsem na vedlejší pruh. Vypadal úplně stejně. „Pojď se mnou na Sant Ambroeus,“ zaškemrala jsem. V kavárně v horní části Sotheby’s podávají sendviče s prosciuttem a mozzarellou, které by mi mohly vymazat z hlavy Evin výraz.

„Nemůžu. Dneska jen popcorn.“

V odpočívárně je zdarma popcorn do mikrovlnné trouby a v rušných dnech je to pro nás oběd. „Rodney,“ vzdychla jsem. „Jsem v háji.“

Položil mi ruce na ramena, otočil mě a odvedl k protější stěně, kde je zrcadlová deska, která zbyla z předchozí instalace. „Co vidíš?“

Podívala jsem se na své vlasy, které byly na můj vkus vždycky příliš zrzavé, a na ocelově modré oči. Rtěnka už byla pryč. Pleť přízračně bílá jako v zimě. A na límečku halenky byla podivná skvrna. „Vidím někoho, kdo se může s povýšením rozloučit.“

„Zvláštní,“ pokrčil Rodney rameny, „protože já vidím někoho, kdo zítra odjíždí na dovolenou a kdo by se vůbec neměl zajímat o Kitomi Ito, Evu St. Clerckovou nebo Sotheby’s . Mysli na tropické drinky a ráj a hraní si na doktora se svým přítelem…“

„Skuteční doktoři to nedělají…“

„… a šnorchlování s gilskými příšerami…“

„Mořskými leguány.“

„To je fuk.“ Rodney mi zezadu stisknul rameno a setkal se s mým pohledem v zrcadle. „Diano, než se sem za dva týdny vrátíš, všichni už budou řešit zas jiný skandál.“ Usmál se na mě. „Teď si běž koupit opalovací krém, nejmíň padesátku, a vypadni odsud.“

Rozesmála jsem se a Rodney popadl váleček s barvou a hladce zakryl všechny zlaté pruhy odstínem, který jsem vybrala. Jednou mi řekl, že na stěnách dražebních místností může být metrová vrstva barvy, protože se neustále přemalovávají.

Když jsem za sebou zavírala dveře, přemýšlela jsem, jakou barvu měla tahle místnost původně a jestli si to tu vůbec někdo pamatuje.

Do Hastings-on-Hudson, malého městečka rozkládajícího se severně od toho hlavního, se dostanete severní linkou z nádraží Grand Central. Dnes jsem tedy už podruhé mířila do centra.

Tentokrát jsem ale zašla do hlavní haly nádraží a zastavila se přímo pod kusem oblohy, který jsem namalovala s otcem, a bloumala pohledem po obráceném zvěrokruhu a po pihách hvězd, červenajících se na klenbě stropu. Zaklonila jsem hlavu, až se mi zatočila, až jsem skoro znovu slyšela otcův hlas.

Už jsou to čtyři roky, co zemřel, a jediná možnost, jak sebrat odvahu navštívit matku, je přijít nejdřív sem, jako by mi vzpomínka na něj dodávala jakousi imunitu.

Nebyla jsem si úplně jistá, proč za ní jdu. Nijak to po mně nevyžadovala. A ani nejde o žádnou rutinu. Vlastně jsem ji nenavštívila už tři měsíce.

Možná proto jsem tam jela.

The Greens je zařízení s pečovatelskou službou, kam se dá dojít pěšky z vlakového nádraží v Hastings-on-Hudson – což je jeden z důvodů, proč jsem si ho vybrala, když se moje matka po letech přerušených kontaktů zničehonic objevila. A přirozeně se neobjevila oplývající mateřskou vřelostí. Znamenala problém, který bylo třeba vyřešit.

Cihlová budova zapadá do komunity, která jako by byla vystřižená z Nové Anglie. Ulici lemují stromy, hned vedle je knihovna. Od vstupních dveří se táhne dlažba poskládaná do zvětšujících se kruhů. Teprve když vám otevřou zamčené dveře a uvidíte barevně odlišené chodby a fotografie na dveřích bytů, uvědomíte si, že jde o zařízení pro seniory.

Zapsala jsem se a prošla kolem ženy, šourající se do světlé výtvarné místnosti se spoustou barev, hlíny a ručních prací. Pokud vím, moje matka sem nikdy nechodila.

Dělají zde různé věci, aby to pro klienty bylo snazší. Dveře, do kterých mají obyvatelé vstupovat, mají jasně žluté rámy, které nelze přehlédnout; místnosti pro personál nebo skladovací prostory splývají se stěnami a jsou pomalované malbami polic s knihami nebo zeleně. Protože všechny dveře bytů vypadají podobně, je na každém z nich velká fotografie, jež má význam pro člověka, který v nich žije: člen rodiny, zvláštní místo, milovaný domácí mazlíček. V případě mé matky je to jedna z jejích nejznámějších fotografií – uprchlík, který připlul na voru z Kuby, nese v náručí bezvládné tělo svého dehydratovaného syna. Je to absurdní a ponuré, z fotografie vyzařuje bolest. Přesně takovými fotografiemi Hannah O’Tooleová proslula.

Na obou stranách dveří je instalovaný zámek na kód. (Klávesnice na vnitřní straně je vždy obklopena malou zombie skupinkou obyvatel, kteří se vám snaží nahlédnout přes rameno, aby viděli čísla a tím i pravděpodobnou cestu na svobodu.) Jednotlivé místnosti nejsou zamčené. Když vstoupím do matčina pokoje, uvítá mě uklizený a nepřeplněný prostor. Televize je zapnutá – televize je vždycky zapnutá – naladěná na nějaký zábavní pořad. Matka sedí na pohovce s rukama v klíně, jako by byla na plese a čekala, až ji někdo vyzve k tanci.

Je mladší než většina zdejších obyvatel. V černých vlasech má jeden skunkovský bílý pramínek, ale ten je tam už od mého dětství. Vlastně se moc neliší od toho, jak vypadala, když jsem byla malá, až na tu nehybnost. Moje matka byla vždycky v pohybu – živě mluvila a gestikulovala, zvědavě se ptala, ostřila objektiv fotoaparátu, odjížděla od nás do nějakého dalekého koutu světa, aby zachytila revoluci nebo přírodní katastrofu.

Z pokoje se vcházelo na verandu, kvůli které jsem si The Greens vybrala. Myslela jsem si, že někdo, kdo strávil tolik času venku, nebude dobře snášet uzavřenost zařízení pro lidi s poruchami paměti. Veranda byla bezpečná, nedalo se z ní odejít jinudy než přes pokoj, ale byl z ní výhled. Jistě, byl to jen pruh trávníku a za ním parkoviště, ale aspoň něco.

Pobyt mé matky tady stojí hromadu peněz. Když se objevila na mém prahu ve společnosti dvou policistů, kteří ji našli, jak se v županu potuluje po Central Parku, ani jsem nevěděla, že je zpátky ve městě. V její peněžence našli mou adresu, vytrženou z rohu starého vánočního přání. Madam, zeptal se mě jeden z policistů, znáte tuhle ženu?

Samozřejmě jsem ji poznala. Ale vůbec jsem ji neznala.

Když bylo jasné, že má matka trpí demencí, Finn se mě zeptal, co budu dělat. Řekla jsem mu, že nic. Když jsem byla malá, téměř se o mě nestarala; proč bych se o ni já měla starat teď? Pamatuju si, jak se zatvářil, když si uvědomil, že láska je pro mě možná něco za něco. Nechtěla jsem ten výraz u něj už nikdy vidět, ale také jsem znala svá omezení a neměla jsem prostředky na to, abych se stala pečovatelkou někoho s Alzheimerovou chorobou v raném stadiu. Takže jsem dostála své povinnosti, promluvila si s jejím neurologem a získala letáky z různých zařízení. Greens bylo nejlepší ze všech, ale bylo drahé. Nakonec jsem vyklidila matčin byt, Sotheby‘s vydražila fotografie z jejích stěn a výsledkem byla renta, která mohla zaplatit její nové bydlení.

Neunikla mi ironie faktu, že rodič, po kterém se mi zoufale stýskalo, byl ten, který už nebyl na světě, zatímco ten, který mi byl lhostejný, byl se mnou neoddělitelně spojený na dlouhou dobu.

Teď jsem vykouzlila úsměv a posadila se vedle matky na pohovku. Na prstech dvou rukou bych spočítala, kolikrát jsem ji přišla navštívit od chvíle, kdy jsem ji sem odvezla, ale velmi jasně jsem si pamatovala pokyny personálu: chovejte se, jako by vás poznávala, a i když si vás nevybavuje, pravděpodobně dodrží společenská pravidla a bude se k vám chovat jako k příteli. Když jsem přišla poprvé, zeptala se mě, kdo jsem, a já odpověděla Tvoje dcera, tak strašně se rozčílila, že ode mě uskočila, zakopla o židli, upadla a rozsekla si čelo.

„Kdo vyhrává Kolo štěstí?“ zeptala jsem se a usadila se, jako bych byla častý návštěvník.

Oči jí zatěkaly směrem ke mně. Mihl se v nich zmatek, jako když blikne kontrolka a pak zhasne. „Ta paní v růžové košili,“ přikývla. Obočí se jí stáhlo, jak se mě snažila zařadit. „Vy jste…“

„Když jsem tu byla naposledy, bylo venku teplo,“ přerušila jsem ji a naznačila tak, že tu nejsem poprvé. „Dnes je venku pěkně teplo. Co kdybychom otevřely dveře na verandu?“

Přikývla, zamířila jsem ke dveřím. Závora, která je zamyká zevnitř, byla otevřená. „Měla bys ji mít zaklapnutou,“ připomněla jsem. Nemusela jsem se bát, že by se zatoulala – ale stejně mě znervóznilo, že byly posuvné dveře odemčené.

„Jdeme někam?“ zeptala se, když do obývacího pokoje zavál čerstvý vzduch.

„Dnes ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Ale zítra jedu na výlet. Na Galapágy.“

„Tam jsem byla,“ rozzářila se matka, jak zachytila nit vzpomínek. „Je tam želva. Osamělý George. Je poslední z celého svého druhu. Představ si, že jsi poslední z čehokoli na celém světě.“

Z nějakého důvodu se mi hrdlo stáhlo slzami. „Zemřel,“ řekla jsem.

Matka naklonila hlavu. „Kdo?“

„Osamělý George.“

„Kdo je George?“ zeptala se a přimhouřila oči. „Kdo jste vy?“

Ta věta mě zraňuje. Nevím, proč mě tolik bolí, že na mě máma v těchto dnech zapomíná, když mě vlastně vůbec nezná.

Když se Finn vrátil z nemocnice, ležela jsem v posteli pod pokrývkou, na sobě oblíbenou flanelovou košili a tepláky, na stehnech položený notebook. Dnešek mě úplně vyčerpal. Finn se posadil vedle mě a opřel se o čelo postele. Zlaté vlasy měl mokré, což znamenalo, že se před odchodem z New York-Presbyterian, kde pracuje jako rezident na chirurgickém oddělení, osprchoval, ale na sobě měl lékařskou halenu, která dávala vyniknout křivkám jeho bicepsů a souhvězdí pih na pažích. Podíval se na obrazovku a pak na prázdný obal od půl litru zmrzliny vedle mě. „Páni,“ poznamenal. „Vzpomínky na Afriku a smetanová s pekanovými ořechy? No, to jsou silné zbraně.“

Opřela jsem si hlavu o jeho rameno. „Měla jsem ten nejpříšernější den.“

„Ne, to já takový měl,“ namítl Finn.

„Přišla jsem o obraz,“ spustila jsem.

„Ztratil jsem pacienta.“

Zasténala jsem. „Vyhrál jsi. Vždycky vyhráváš. Na umělecké pohotovosti ještě nikdy nikdo neumřel.“

„Ne, myslím tím, že jsem doslova ztratil pacientku. Starší žena s DLBD se zatoulala, než se mi podařilo ji dostat na operaci žlučníku.“

„Dámská levá bota duhová?“

Zacukaly mu rty. „Demence s Lewyho tělísky, Diffuse Lewy Body Disease.“ Okamžitě jsem si vzpomněla na matku.

„Našli jste ji?“

„Našla ji ochranka.“ odpověděl. „Byla na porodním sále.“

Zajímalo by mě, co ji tam přimělo jít – nějaká vnitřní chyba GPS nebo dračí ocas vzpomínky tak daleko v oblacích, že je sotva k zahlédnutí?

„Tak to jsem vyhrála,“ pokrčila jsem rameny a podala mu zkrácenou verzi svého setkání s Kitomi Ito.

„Ok,“ přikývl Finn, „ale z širšího hlediska to není žádná katastrofa. Pořád můžeš být povýšená na specialistu, až se nakonec rozhodne prodat.“

Na Finnovi se mi nejvíc líbí (no dobře, je to jedna z věcí, které na něm miluju nejvíc), že chápe, že mám velmi jasný plán své budoucnosti. A on má svůj vlastní. A co je nejdůležitější, moje a jeho se překrývají: úspěšná kariéra, pak dvě děti, pak zrekonstruovaná farma někde na venkově, Audi TT. Čistokrevný anglický špringršpaněl, ale také zachráněný voříšek. Období, kdy budeme žít půl roku v zahraničí. Dostatečně vysoká částka na účtu, abychom se nemuseli bát, jestli si budeme moct pořídit zimní pneumatiky nebo zaplatit novou střechu. Místo ve správní radě útulku pro bezdomovce, nemocnice či charitativní organizace pro boj s rakovinou, která nějakým způsobem dělá svět lepším místem. Úspěch, díky kterému si někdo zapamatuje moje jméno.

(Myslela jsem, že by to mohla udělat aukce Kitomi Ito.)

Pokud je manželství jho, které má přimět dva lidi táhnout spolu, pak moji rodiče byli voli, kteří táhli každý jiným směrem, a já jsem se ocitla přesně uprostřed. Nikdy jsem nepochopila, jak můžete s někým kráčet k oltáři a neuvědomovat si, že chcete každý úplně jinou budoucnost. Můj otec snil o rodině; umění pro něj bylo prostředkem, jak ji zaopatřit. Moje matka snila o umění; rodina pro ni byla rozptýlením. Já jsem pro lásku. Ale žádná vášeň není tak pohlcující, aby dokázala překlenout takovou propast.

Život se stane, když to nejméně čekáte, ale to neznamená, že nemůžete mít v kapse plán. Zatímco spousta našich přátel se stále ještě honí za drahými tituly, rozchází se nebo hledá, co jim přináší radost, Finn a já máme plány. Ale nemáme jen stejný obecný časový plán našich životů, máme i stejné sny, jako bychom se ponořili do stejného seznamu: Uběhnout maraton. Umět rozeznat dobrý cabernet od špatného. Zhlédnout všechny filmy z žebříčku IMDb top 250. Být dobrovolníkem na Iditarodu. Projít část Appalačské stezky. Podívat se na tulipánová pole v Nizozemsku. Naučit se surfovat. Vidět polární záři. Odejít do důchodu v padesáti letech. Navštívit všechny památky světového dědictví UNESCO.

Začínáme na Galapágách. Pro dva mileniály z New Yorku je to pekelně drahý výlet; už jen náklady na letenky jsou obrovské. Ale šetřili jsme čtyři roky a díky nabídce, kterou jsem našla na internetu, se nám podařilo sladit s naším rozpočtem výlet, který se koná na jednom ostrově, a ne nějakou dražší plavbu po ostrovech.

A někde na pláži s lávovým pískem, až Finn poklekne a já se ponořím do oceánu jeho očí a řeknu ano, začneme zbytek života.

Ačkoli mám svůj životní plán, od kterého jsem se neodchýlila, přešlapuju na místě a čekám na další milník. Mám práci, ale nebyla jsem povýšená. Mám přítele, ale ne rodinu. Je to, jako když Finn hraje některou ze svých videoher a nemůže se dostat na vyšší úroveň. Vizualizovala jsem si to, dala jsem to najevo, snažila jsem se to sdělit vesmíru. Ale Finn má pravdu. Nenechám se vykolejit takovým malým zádrhelem, jako je nejistota Kitomi.

Nenechám vykolejit nás.

Finn mě políbil na temeno hlavy. „Je mi líto, že jsi přišla o ten obraz.“

„Je mi líto, že jsi přišel o pacienta.“

Líně si proplétal prsty s mými. „Kašlala,“ zašeptal.

„Myslela jsem, že přišla kvůli žlučníku.“

„To jo. Ale kašlala. Všichni to slyšeli. A já…“ Zahanbeně se na mě podíval. „Bál jsem se.“

Stiskla jsem mu ruku. „Myslel sis, že má covid?“

„Jo.“ Potřásl hlavou. „Takže místo toho, abych šel za ní, jsem nejdřív zkontroloval dva další pacienty. A myslím, že ji to čekání přestalo bavit… a odešla.“ Ušklíbl se. „Má kuřácký kašel a žlučník, který potřebuje vyoperovat, a já místo na její zdraví myslel na to svoje.“

„Nemůžeš si to vyčítat.“

„Nemůžu? Složil jsem přísahu. Je to jako být hasič a říkat, že je moc horko na to, abych šel do hořící budovy.“

„Myslela jsem, že ve městě je jen devatenáct případů.“

„Dnes,“ zdůrazňuje Finn. „Ale primář nás dneska pěkně vyděsil, myslí si, že pohotovost bude v pondělí plná. Strávil jsem hodinu tím, že jsem se učil nazpaměť, jak si správně obléct osobní ochranné prostředky.“

„Díky bohu, že jedeme na dovolenou,“ vzdychla jsem. „Mám pocit, že oba potřebujeme pauzu.“

Finn mlčel.

„Nemůžu se dočkat, až budeme na pláži a všechno bude na milion mil daleko.“

Ticho.

„Finne,“ řekla jsem.

Odtáhl se, aby se mi mohl podívat do očí. „Diano,“ zašeptal, „ty můžeš jet i tak.“

Tu noc, když Finn usnul neklidným spánkem, jsem se probudila s bolestí hlavy. Když jsem našla aspirin, vklouzla jsem do obýváku a otevřela notebook. Finnův šéf v nemocnici mu dal naprosto jasně najevo, že brát si v tuto chvíli volno by mu velmi nedoporučoval. Že budou potřebovat všechny ruce, a to okamžitě.

Ne že bych mu nevěřila, ale vzpomněla jsem si na prázdné nádraží a nedávalo mi to smysl. Když už něco, tak město působí prázdně – ne jako plné nemocných lidí.

Oči mi skákaly z titulku na titulek: de Blasio vyhlásil výjimečný stav.

Starosta očekává, že do příštího týdne bude v New Yorku tisíc případů.

NBA a NHL zrušily sezonu.

Metropolitní opera byla uzavřena všem návštěvníkům.

Obzor se začínal červenat. Zaslechla jsem hukot aut. Připadalo mi to jako každá jiná obyčejná sobota ve městě. Až na to, že jsme se zřejmě ocitli v oku bouře.

Jednou, když jsem byla malá, jsme s otcem jeli s matkou fotit sucho na Středozápadě a zastihlo nás tornádo. Obloha zežloutla jako stará modřina a my jsme seběhli do sklepa penzionu, vmáčkli se mezi krabice označené jako vánoční ozdoby a stolní prádlo. Matka zůstala v přízemí s fotoaparátem. Když vítr utichl a ona vyšla ven, šla jsem za ní. Nezdálo se, že by ji překvapilo, že mě tam vidí.

Nebyl slyšet žádný zvuk – žádní lidé, žádná auta a kupodivu ani jediný pták nebo hmyz. Bylo to, jako bychom stály pod poklopem.

Skončilo to? zeptala jsem se.

Ano, odpověděla. A ne.

Teď jsem si uvědomila, že Finn stojí za mnou, až když jsem na ramenou ucítila jeho ruce. „Takhle je to lepší,“ pronesl.

„Že budu na dovolené sama?“

„Že budeš na místě, kde se o tebe nebudu bát,“ odpověděl Finn. „Nevím, co třeba přinesu z nemocnice. Dokonce ani nevím, jestli se z nemocnice budu vracet.“

„Ale oni pořád říkají, že to do dvou týdnů skončí.“ Oni, pomyslela jsem si. Moderátoři, kteří papouškují tiskového mluvčího, který papouškuje prezidenta.

„Jo, já vím. Ale to není to, co říká můj šéf.“

Myslela jsem na stanici metra. Na Times Square bez turistů. Neměla bych hromadit dezinfekci ani kupovat ochranné roušky. Viděla jsem čísla ve Francii, v Itálii, ale ty oběti byly starší lidé. Jsem pro preventivní opatření, ale také vím, že jsem mladá a zdravá. Je těžké se rozhodnout, čemu věřit. Komu věřit.

Jestli se pandemie uprostřed Manhattanu zdá vzdálená, na souostroví uprostřed Tichého oceánu nejspíš jako by neexistovala.

„Co když vám dojde toaletní papír?“ zeptala jsem se.

V jeho hlase jsem slyšela úsměv. „Toho se bojíš?“ Stiskl mi ramena. „Slibuju, že budu krást rohlíky z nemocnice, jestli se v obchodech začnou strhávat bitky.“

Připadalo mi špatné jet bez Finna; ještě horší mi přišlo uvažovat o tom, že bych s sebou vzala kamarádku jako náhradu – ne že bych znala někoho, kdo by mohl tak narychlo na dva týdny odjet. Ale v jeho návrhu byla i praktičnost, která do mě zatínala drápy. Už mám schválenou dovolenou. Vím, že za Finnovu letenku můžeme dostat kredit, ale na naší úžasné cestovní smlouvě je drobným písmem napsáno, že se peníze nevracejí, tečka. Říkám si, že by bylo hloupé přijít o tolik peněz, zvlášť když mi při pomyšlení, že se v pondělí objevím v práci, hlava třeští ještě víc. Pomyslela jsem na Rodneyho, jak se smál nad mým potápěním s leguány.

„Pošlu fotky,“ slibovala jsem. „Tolik, že si budeš muset pořídit lepší datový tarif.“

Sklonil se, ucítila jsem na krku jeho rty. „Užij si dost zábavy za nás oba,“ řekl.

Najednou se mě zmocnil takový strach, že jsem vyskočila a vrhla se mu do náruče. „Budeš tady, až se vrátím,“ prohlásila jsem, protože jsem nesnesla pomyšlení, že by ta věta byla otázkou.

„Diano,“ usmál se. „Nezbavíš se mě, ani kdyby ses snažila.“

Upřímně si vůbec nepamatuju, jak jsem se dostala na Galapágy.

Nejspíš za to může ambien. Vzala jsem si ho hned po nástupu do letadla. Vzpomínám si na balení a na to, jak jsem na poslední chvíli vytáhla z příručního zavazadla několik průvodců a dala si je do kufru. Vzpomínám si, jak jsem třikrát kontrolovala, jestli mám pas. Vzpomínám si, jak Finna odvolali zpátky do nemocnice a jak mi dal pusu na rozloučenou a řekl: „Victoria Falls.“

„Už jsi zapomněl, jak se jmenuju,“ zažertovala jsem.

„Ne, to je další památka UNESCO, kterou navštívíme. Až na to, že já pojedu do Zimbabwe a ty zůstaneš tady. To je fér.“

„Platí,“ slíbila jsem, protože jsem věděla, že mě tu nenechá.

Pak už jsou to jen střípky: šílený ruch na letišti, jako by byla sezona dovolených, a ne běžný březnový víkend; lahvička vody, kterou jsem si koupila a vypila během letu, a časopis People, která jsem ani neotevřela; náraz kol, který mě vytrhnul z podřimování plného faktů, která jsem si přečetla o místě, kam mířím. Pořád ještě trochu mimo jsem se motala po neznámém letišti v Guayaquilu, kde jsem měla zůstat jednu noc na pevnině Ekvádoru před navazujícím letem na Galapágy.

Z přistání jsem si pamatovala jen dvě věci: že letecká společnost ztratila moje zavazadla a že mi někdo kontroloval teplotu, než mě pustil do Ekvádoru.

Nejsem dost vybavená španělštinou ani rukomluvou, abych byla schopná vysvětlit, že zítra brzy ráno odlétám na ostrovy, ale tohle se určitě nestalo poprvé. U výdeje zavazadel jsem vyplnila formulář, ale vzhledem k počtu lidí, kteří vyplňovali stejný formulář, jsem si nedělala velké naděje, že se se svým zavazadlem setkám včas.

Toužebně jsem pomyslela na průvodce, které jsem tam přendala. No, nic se nestalo. Místa budu objevovat na vlastní kůži, nepotřebuju si o nich číst. V batohu jsem měla to nejnutnější – zubní pastu a kartáček na zuby, nabíječku na telefon, plavky, které jsem si sbalila pro případ, že by se právě tohle stalo. Ráno se vrátím na letiště a poletím do Baltry na ostrově Santa Cruz na Galapágách, pak pojedu autobusem na trajekt na ostrov Isabela, kde zůstanu dva týdny. Doufala jsem, že mě můj kufr někdy dožene.

Po sprše jsem si zapletla vlasy do copu, připojila jsem se k mizerné hotelové wi-fi a zkusila FaceTime s Finnem. Neodpovídal, ale o pár minut později mi začal zvonit telefon. Když se na displeji objevila jeho tvář, byla schovaná za obličejovým štítem a přes nos a ústa měl chirurgickou roušku. „Zvládla jsi to,“ zasmál se.

„Já ano,“ odpověděla jsem. „Můj kufr ale takové štěstí neměl.“

„Páni. Chceš říct, že jsem se vzdal nejen dovolené v ráji… ale vzdal jsem se taky dovolené, kde budeš chodit nahá?“

Usmála jsem se. „Doufám, že k tomu nedojde.“ Najednou jsem se cítila velmi unavená a izolovaná. „Chybíš mi,“ vzdychla jsem.

Z reproduktoru se ozvala siréna sanitky.

Finn uhnul očima doleva. „Musím jít.“

„Už ho vídáš?“ zeptala jsem se. „Ten virus?“

Podíval se mi do očí a já jsem za plexisklovým štítem zaregistrovala slabé kruhy, které měl pod očima. Bylo deset hodin večer. Uvědomila jsem si, že zatímco jsem spala v letadle, Finn už dvanáct hodin neopustil nemocnici.

„Nic jiného nevidím,“ hlesl a pak linka utichla.

Druhý den ráno se můj let do Santa Cruz obešel bez problémů. Ale mezi mnou a trajektem do mé cílové destinace byl lachtan.

Rozvaloval se v paprscích slunce na molu, svalnatá masa škubající fousky. Opatrně jsem se k němu připlížila, napadlo mě, že pošlu Finnovi fotku, ale jakmile jsem se dostala dost blízko, zvedl hlavu a ramena a upřel na mě oči.

Rozběhla jsem se, přeskočila jeho ocas, a když se ozvalo zívnutí a zařvání, málem jsem upustila telefon.

Srdce mi bušilo, ještě když jsem nastupovala na loď. Ohlédla jsem se přes rameno, byla jsem si jistá, že mi je to zvíře v patách, ale lachtan byl už zase nehybný, rozpláclý na vyběleném prkně jako líný pes. Na ostrov Isabela jezdí jen dva trajekty denně, ovšem polední plavba nebyla tak přeplněná, jak jsem čekala. Vlastně tam kromě mě byli jen dva další cestující.

Lámanou španělštinou jsem se muže, který mi pomáhal nastoupit, zeptala, jestli jsem na správné lodi, a dostalo se mi rázného přikývnutí. Posadila jsem se venku. A pak najednou jsme byli na moři a Santa Cruz bylo pořád menší a menší.

Galapágy jsou soubor ostrovů, které jako by byly náhodně vrženy do oceánu asi jako hrst drahokamů na sametu. Nejspíš vypadají tak, jak vypadal svět, když se právě zrodil – hory příliš čerstvé na to, aby se jemně zvlnily do svahů, mlha povalující se v údolích, sopky rozevírající švy oblohy. Některé jsou hrbolaté z lávy, některé jsou obklopené vodou, která je ospale tyrkysová, jiné dramatickou pěnou vln. Některé, jako třeba Isabela, jsou obydlené. Jiné jsou přístupné pouze lodí a jsou domovem jen pro bizarní sbírku tvorů, kteří se tady vyvinuli.

Dvě hodiny na trajektu na mě stříkala, škubala mnou a táhla mě někam vlnící se voda. Jeden z pasažérů, který vypadal jako vysokoškolák s batohem na zádech, nabral znepokojivě zelený odstín. Další cestující byla dívka s hladkou snědou pletí místních obyvatel. Vypadala mladě – možná dvanáct nebo třináct? – a na sobě měla školní uniformu: polotričko s vyšitým školním znakem nad srdcem a černé kalhoty. I přes panující vedro měla také mikinu s dlouhými rukávy. Ramena shrbená, rukama svírala tašku, oči měla zarudlé. Všechno na ní jako by křičelo: Nechte mě na pokoji.

Sledovala jsem horizont vody a snažila se nezvracet. V duchu jsem psala zprávu Finnovi: Pamatuješ, jak jsme jeli trajektem z Bar Harboru do Nového Skotska na svatbu tvého spolubydlícího a všem na palubě bylo špatně?

Ukázalo se, že trajekt nejezdí až na ostrov Isabela. Zastavil na kotvišti a pak jsme se s baťůžkářem a tou dívkou svezli vodním taxíkem na poslední úsek cesty – krátkou vzdálenost do Puerto Villamil. Mžourala jsem na pláž s cukrovým pískem a palmami, když se baťůžkář vedle mě potěšeně rozesmál. „Ty vole!“ vyhrknul. Chytil mě za rukáv a ukázal do vody. Vedle lodi plaval malý tučňák.

Jak jsme se blížili, masa země se měnila na jednotlivé vjemy: horké poryvy větru a houkající pelikáni; muž šplhající na kokosovou palmu a házející ořechy dolů chlapci; mořský leguán, mrkající žlutým dinosauřím okem. Člun se točil k molu a mě napadlo, že nic se nemůže víc lišit od New Yorku. Působilo to tu tropicky a nadčasově, líně a odtažitě. Připadalo mi, že tady nikdo nemohl nic slyšet o pandemii.

Pak jsem si ale uvědomila, že na služby vodního taxi čeká hodně lidí. Měli opálený vzhled turistů, kteří se už pomalu vrací do svého běžného nastavení mysli, strkají se a křičí jeden přes druhého. Jeden muž držel v ruce hrst peněz a mával jimi na našeho řidiče, který vypadal trochu vyděšeně. „Co se děje?“ zeptala jsem se.

„La isla está cerrando,“ odpověděl.

Cerrando, opakovala jsem si, když jsem se probírala svou omezenou slovní zásobou ve španělštině.

„Nerozumím tomu,“ zavrtěla jsem hlavou.

Dívka mlčela, docupitala ke mně a zírala na molo před sebou. Baťůžkář se podíval na mě a pak na dav. Řekl našemu taxikáři něco španělsky a ten vychrlil proud slov, kterým jsem nerozuměla.

„Ostrov se zavírá,“ podíval se pak na mě.

Jak se může zavřít ostrov?

„Na dva týdny ho zavřou,“ pokračoval mladík. „Kvůli viru.“ Kývl na všechny ty lidi čekající v přístavu. „Všichni se snaží dostat zpátky do Santa Cruz.“

Dívka zavřela oči, jako by nechtěla nic z toho vidět.

Nedokázala jsem si představit, jak se všichni ti lidé vejdou na malý trajekt. Taxikář se na něco ptal španělsky.

„Chce vědět, jestli se chceme vrátit,“ vysvětlil mi chlapec a podíval se směrem k trajektu, který stále kotvil opodál. „Tohle je poslední loď z ostrova.“

Nemám ráda, když se mění plány.

Vzpomněla jsem si na Finna, jak mi říkal, abych odjela z New Yorku.

Myslela jsem na zaplacený pokoj, který na mě čeká kousek od přístavu. Jestli se ostrov na dva týdny uzavírá, pak musí předpokládat, že tak dlouho bude trvat, než se virus podaří zvládnout. Mohla bych ty dva týdny strávit bojem s tímhle vystresovaným davem, abych získala místo v letadle zpátky do New Yorku, a pak se schovat v našem bytě, zatímco Finn bude pracovat.

Chlapec něco řekl taxikáři a pak se otočil ke mně. „Řekl jsem mu, že se asi budete chtít vrátit.“

„Proč?“

Pokrčil rameny. „Protože vypadáte jako někdo, kdo hraje na jistotu.“

Něco na tom je. Jenže to, že nemám ráda změny plánu, ještě neznamená, že se nedokážu přizpůsobit. „No, vlastně se mýlíte. Zůstávám.“

Povytáhl obočí. „Vážně? No teda,“ pronesl obdivně.

„A co vy?“ zeptala jsem se.

„Vrátím se,“ pokrčil rameny. „Už jsem na Galapágách byl, týden.“

„Já ještě ne,“ odpověděla jsem, jako bych potřebovala výmluvu.

„Jak chcete,“ řekl.

O dvě minuty později jsme s dívkou vystupovaly z vodního taxi na ostrově Isabela. Houf nedočkavých cestujících se rozestoupil, valil se kolem nás jako proud, jak spěchali na palubu malé lodi. Nesměle jsem se na dívku usmála, ale nereagovala. Po chvíli jsem si uvědomila, že už vedle mě není. Ohlédla jsem se a uviděla ji, jak sedí na dřevěné lavičce u mola, tašku vedle sebe a utírá si slzy.

Vodní taxi se odlepilo od přístaviště.

Najednou mi to došlo: ve snaze vypadat víc v pohodě, než jsem ve skutečnosti byla, jsem právě uvízla na ostrově.

Nikdy jsem necestovala na vlastní pěst. Když jsem byla malá, jezdila jsem s otcem na místa, kde restauroval umělecká díla – do muzeí v Los Angeles, Florencii, Fontainebleau. Když jsem byla na univerzitě, strávily jsme se spolubydlícími jarní prázdniny na Bahamách. Jedno léto jsem s přáteli pracovala v Kanadě. S Evou jsme létaly do Los Angeles a Seattlu, abychom se domluvily s potenciálními klienty a ocenily umělecká díla určená do aukce. S Finnem jsem jela do národního parku Acadia, letěli jsme na prodloužený víkend do Miami a byla jsem jeho doprovodem na svatbě v Coloradu. Potkala jsem ženy, které trvaly na tom, že budou samy cestovat na ta nejodlehlejší místa, jako by nedbalá soběstačnost byla na Instagramu ještě víc přitažlivější než zahraniční památky. Ale taková já nejsem.

Mám ráda, když někdo sdílí stejné vzpomínky jako já. Líbí se mi, když vím, že když se obrátím na Finna a řeknu: Pamatuješ, jak jsme byli v Cadillac Mountain… nemusím ani dokončit větu.

Jsi na dobrodružné výpravě, připomněla jsem si.

Koneckonců, moje matka tak bez problémů jezdila i na mnohem méně civilizovaná místa.

Když jsem se znovu podívala na molo, dívka byla pryč.

Nadhodila jsem si popruh tašky na rameno a vykročila jsem směrem do městečka. Nízké domky tu stály poházené jako skládačka: cihlové zdi s doškovou střechou, jásavě barevná omítka, průchod s nápisem bar / restaurace. Každý byl jiný, jediné, co měly společné, byly pevně zavřené dveře.

La isla está cerrando.

Jedinými známkami života byli leguáni, kteří se kroutili po písečné ulici.

Minula jsem lékárnu, obchod a několik hostelů. Tohle byla jediná ulice; bylo jasné, že když na ní zůstanu, najdu svůj hotel.

Šla jsem dál, až jsem zahlédla chlapce, kterého jsem viděla z lodi, chytal kokosové ořechy. „Hola,“ pozdravila jsem s úsměvem. Mávla jsem rukou nahoru a dolů po cestě. „Casa del Cielo…?“

Ozvalo se lehké zadunění, jak muž, který seděl na palmě, seskočil dolů. „Casa del Cielo,“ opakoval. „El hotel no está lejos, pero no están abiertos.“

Zářivě jsem se na něj usmála. „Gracias,“ kývla jsem, ačkoli jsem neměla ponětí, co řekl. Napadlo mě, co jsem si sakra myslela, když jsem odjela do země, kde se nedomluvím.

Aha. Správně. Myslela jsem, že pojedu s Finnem, který španělsky umí.

Zdvořile jsem mávla rukou a pokračovala směrem, kterým mi ukázal. Ušla jsem jen pár set metrů, když jsem uviděla vybledlou dřevěnou ceduli s vyřezaným názvem hotelu.

Došla jsem k vchodovým dveřím právě ve chvíli, kdy někdo vycházel. Stará žena, obličej měla tak vrásčitý, že vypadal jako plátno, černé oči jí zářily. Volala na někoho, kdo byl ještě uvnitř, a ten jí španělsky odpovídal. Na sobě měla bavlněné šaty s logem hotelu vlevo na hrudi. Usmála se na mě a zmizela za boční stranou budovy.

Hned za ní vyšla další žena – mladší, s copem splývajícím po zádech. V ruce držela svazek klíčů, zamykala za sebou.

Což se u hotelu zdálo opravdu zvláštní.

„Discúlpame,“ pronesla jsem. „Je to Casa del Cielo?“

Natáhla krk, jako by se chtěla podívat na střechu, a přikývla. „Estamos cerrados,“ podívala se pak na mě. „Zavřeno,“ dodala.

Zamrkala jsem. Možná je něco jako siesta; možná všechny podniky na ostrově zavírají v (podívala jsem se na hodinky)… šestnáct třicet.

Bouchla dveřmi a šla pryč. V panice jsem se za ní rozběhla a volala na ni, aby počkala. Otočila se a já jsem se přehrabovala v tašce, dokud jsem nenašla vytištěné potvrzení z hotelu; doklad o mých dvou týdnech, zaplacených předem.

Vzala si ode mě papír a prohlédla si ho. Když znovu promluvila, byl to proud španělštiny, rozeznávala jsem jen jediné slovo: koronavirus.

„Kdy budete mít zase otevřeno?“ zeptala jsem se.

Pokrčila rameny, univerzální znamení, že mám smůlu.

Nasedla na kolo a odjela, nechala mě před zchátralým hotelem, jenž mi předem naúčtoval pokoj, který mi nechtěli dát, v zemi, kde jsem se nedomluvila, na ostrově, kde jsem na dva týdny uvízla jen s kartáčkem na zuby.

Přecházela jsem sem a tam za hotelem, odkud byl výhled na oceán. Obloha byla modrá a mírná. Leguáni mi uhýbali z cesty, posadila jsem se na lávový kámen a vytáhla telefon, abych zavolala Finnovi.

Ale nebyl tu signál.

Zabořila jsem obličej do dlaní.

Takhle nikdy necestuju. Mám rezervace hotelů, průvodce a účty s leteckými mílemi. Třikrát se ujistím, že mám řidičský průkaz a pas. Jsem organizovaná. Z představy, že tady budu nešťastně bloumat městem, hledat jiný hotel a ptát se, jestli mají otevřeno, se mi zvedal žaludek.

Moje matka kdysi na Srí Lance fotografovala buvoly na pláži, když přišlo tsunami. Sloni utekli do kopců dřív, než si kdokoli z lidí uvědomil, co se blíží, říkala. Plameňáci se přesunuli do vyšších poloh. Psi odmítali jít ven. Když všechno ostatní utíká jedním směrem, řekla, obvykle to má svůj důvod.

Škubla jsem sebou, když se někdo dotkl mého ramene. Stará žena, která předtím vyšla z hotelu, teď stála za mnou. Když se usmála, ukázalo se, že jí chybí většina zubů, rty se jí zvedly kolem dásní. „Ven conmigo,“ řekla, a když jsem se nepohnula, natáhla kostnatou ruku a zvedla mě.

Držela mě jako batole a vedla mě dál písčitou ulicí Puerto Villamil. Věděla jsem, že není moudré nechat se někam táhnout cizím člověkem. Ale tahle paní sotva odpovídala profilu sériového vraha; a já jsem neměla na výběr. Otupěle jsem ji následovala kolem zamčených obchodů, zavřených restaurací a tichých barů, které ustoupily malým, úhledným domkům. Některé byly honosnější než jiné, schované za nízkými štukovými zdmi s brankami. U jiných rezavěla kola. Dvorky některých byly vysypané drcenými mušlemi.

Žena se obrátila k jednomu domku. Byla to betonová krychle natřená světle žlutou barvou. Kolem sloupků malé dřevěné verandy se ovíjely liány hustě porostlé spoustou květin. Ale místo aby žena vyšla po schodech, vedla mě kolem zadní části domu, svažující se dolů k vodě. Na dvorku s kovovým kavárenským stolkem a provazovou houpací sítí tam stálo pár květináčů, průlomem v zídce tak po kolena se dalo jít přímo na pláž. Vlny tiše dorážely na břeh.

Než jsem se otočila, stařenka už prošla posuvnými skleněnými dveřmi a mávala na mě, abych šla blíž. Vešla jsem do malého bytu, který zároveň působil prázdně i zabydleně. Stála tu ošoupaná, nepěkná hnědě kostkovaná pohovka a konferenční stolek z naplaveného dřeva, na podlaze hadrové koberce. Na rozvrzaném stole, dost velkém pro dva, ležela načervenalá mušle, držící hromádku papírových ubrousků. Byla tu lednička, trouba a sporák. Ale na policích nebyly žádné knihy, v otevřených skříních žádné jídlo, na stěnách žádné umělecké předměty.

„Ty,“ vyslovila anglicky se silným přízvukem, „zůstaň.“

Neovládla jsem se, oči se mi zalily slzami. „Děkuju,“ odpověděla jsem. „Můžu vám zaplatit. Dolares.“

Pokrčila rameny, jako by bylo naprosto normální, že cizí člověk nabídne domov cestujícímu v nouzi a o peníze vůbec nejde. Na druhou stranu, na Isabele možná ano. Usmála se a poplácala se po hrudi. „Abuela,“ řekla.

Usmála jsem se na ni. „Diana,“ odpověděla jsem.

Byt byl malou záhadou. Byla tu matrace pro dvě osoby, vylovila jsem povlečení ve skříni s prádlem. Vzadu pod ručníky byla zahrabaná tři trička, měkká a vybledlá – jedno s vlajkou, kterou jsem nepoznávala, druhé s černou kočkou, třetí s logem nějaké firmy na prsou. Totéž logo bylo na krabici velkých reklamních pohlednic, bylo jich tam několik set, s nápisem G2 TOURS a obrázky sopky a želvy, skalnaté pláže a nějakého mořského ptáka s korálkovýma očima a modrýma nohama. Ve skříni v ložnici jsem našla žabky, které mi byly příliš velké, a potápěčské brýle a šnorchl. V koupelně v šuplíku ležela poloprázdná tuba zubní pasty a lahvička ibuprofenu. V lednici jsem našla nějaké koření, hořčici, tabasco – ale nic, co bych mohla jíst.