LITTLE FIRES EVERYWHERE

Copyright © 2017 by Celeste Ng

Translation © Jana Kunová, 2017

ISBN 978-80-207-2199-0

Těm, kteří jdou vlastní cestou

a zakládají ohníčky.

Ať si již zakoupíte stavební parcelu v School Section, rozlehlé pozemky v Shaker Country Estates nebo jeden z domů, jež tato společnost nabízí v nejrůznějších čtvrtích, získáváte zároveň přístup k vymoženostem, jako je golf, jízda na koni, tenis či veslování; rovněž i k mimořádně vynikajícím školám; a rovněž i na věčné časy ochranu proti ztrátě hodnoty a nevítaným změnám.

Reklamní inzerát The Van Sweringen Company,

tvůrců a investorů Shaker Village

Když se to však vezme kolem a kolem, lidé z Shaker Heights jsou v podstatě úplně stejní jako lidé všude jinde v Americe. Mají snad tři nebo čtyři auta místo jednoho či dvou, a mají snad i dva televizory místo jednoho, a když se vdává děvče ze Shaker Heights, přijde na její oslavu osm set hostů místo sta a z New Yorku přiletí orchestr Meyera Davise místo nějaké místní kapely, ale to jsou spíše rozdíly v měřítku než zásadní odlišnosti. „Jsme přátelští lidé a máme se báječně!“ prohlásila nedávno jedna žena v shakerheightském country clubu a měla pravdu, jelikož obyvatelé Utopie skutečně, zdá se, žijí šťastně.

„Příjemný život v Shaker Heights“,

Cosmopolitan, březen 1963

1

Toho léta o tom v Shaker Heights mluvil každý: jak Isabelle, poslednímu dítěti Richardsonových, už definitivně přeskočilo a zapálila dům. Celé jaro se všechny klepy točily kolem malé Mirabelle McCulloughové – neboli podle toho, na čí straně jste stáli, May Ling Chowové – a nyní se konečně objevila nová senzace, kterou bylo možno rozebírat. Oné květnové soboty krátce po poledni zaslechli zákazníci místního supermarketu za svými nákupními vozíky, jak s kvílením sirén ožívají hasičské vozy a ženou se k rybníčku. Ve čtvrt na jednu už se čtyři seřadily v nahodilém červeném zástupu na Parkland Drive, kde stálo v plamenech všech šest ložnic domu Richardsonových, a všichni na kilometr daleko viděli dým stoupající nad stromy jako hustý černý bouřkový mrak. Lidé později říkali, že náznaky tam byly už od počátku: že Izzy byla maličko bláznivá, že na Richardsonovic rodině bylo vždycky něco divného, že hned, jak ty houkačky dopoledne zaslechli, věděli, že se stalo něco hrozného. To už byla Izzy samozřejmě dávno ta tam, nezbyl nikdo, kdo by se jí zastal, a lidé si mohli říkat – a taky říkali –, co se jim zachtělo. V okamžiku, kdy hasičské vozy přijely, a ještě hodnou chvíli poté však nikdo nevěděl, co se děje. Sousedé se shlukli tak blízko provizorní zábrany – policejního auta zaparkovaného napříč ulicí pár set metrů opodál –, jak to jen šlo, a sledovali, jak hasiči odvíjejí hadice se zachmuřeným výrazem mužů, kteří poznají, když je nějaká snaha marná. Na kachním rybníčku naproti přes ulici husy dál strkaly hlavy pod vodu, spásaly vodní rostlinstvo a rozruchu kolem si vůbec nevšímaly.

Paní Richardsonová stála na trávníku pod stromy a křečovitě si přidržovala výstřih bleděmodrého županu, aby se nerozevřel. Přestože už bylo po poledni, ještě spala, když se rozezvučely detektory kouře. Lehnout si šla pozdě a schválně si chtěla přispat, říkala si, že po takovém těžkém dnu si to zaslouží. Předchozího večera sledovala z okna v patře, jak k domu konečně přijíždí auto. Příjezdová cesta tvořila dlouhou smyčku, hlubokou podkovu vybíhající od chodníku k domovním dveřím a stáčející se zase zpět, a tak byla ulice vzdálená dobrých třicet metrů, příliš daleko, než aby na ni viděla zřetelně, a krom toho i takhle v květnu byla v osm hodin už skoro tma. Stejně ale ve světle předních reflektorů malý béžový volkswagen své nájemnice Mii poznala. Dveře na straně spolujezdce se otevřely, vynořila se z nich štíhlá postava a nechala je otevřené: Miina dospívající dcera Pearl. Stropní žárovka nasvítila vnitřek vozu jako vitrínu, ale auto bylo skoro až ke stropu nacpané taškami a paní Richardsonová jen tak tak rozeznala nejasný obrys Miiny hlavy, rozčepýřený drdol na jejím temeni. Pearl se naklonila k poštovní schránce a paní Richardsonová si představila tiché vrznutí dvířek, když se otevřela a pak zase zaklapla. Pearl potom nasedla zpátky do auta a zavřela za sebou dveře. Brzdová světla rudě zazářila, pak pohasla a auto odsupělo do houstnoucí noci. Paní Richardsonová s pocitem úlevy sešla dolů ke schránce a našla v ní sadu klíčů na obyčejném kroužku, vzkaz žádný. Chystala se ráno do podnájmu na Winslow Road zajít, přestože už věděla, že budou pryč.

Proto si dovolila si přispat, a teď bylo půl jedné, stála na trávníku pod stromy v županu a teniskách svého syna Tripa a dívala se, jak jejich dům stravují plameny. Když ji probudil pronikavý jekot detektoru kouře, rozběhla se od jedné ložnice ke druhé a hledala Tripa, hledala Lexie, hledala Moodyho. Náhle si uvědomila, že Izzie ne, jako by už věděla, že právě Izzie za to může. Všechny pokoje byly prázdné, až na pach benzínu a ohýnek rozhořívající se přesně uprostřed každé postele, jako by se tam utábořila nějaká pomatená skautka. Zatímco kontrolovala obývací a rodinný pokoj, hernu a kuchyni, kouř se začal šířit a ona konečně vyběhla ven a uslyšela blížící se sirény hasičů, které zburcoval jejich bezpečnostní systém. Venku na příjezdové cestě zjistila, že tam není ani Tripův džíp, ani Lexiino SUV a Moodyho kolo, a samozřejmě ani manželův sedan. O sobotách ráno obvykle jezdil do kanceláře dohánět skluzy. Někdo mu bude muset zavolat do práce. Pak si vzpomněla, že Lexie díkybohu včera zůstala přes noc u Sereny Wongové. Napadlo ji, kam se asi poděla Izzy. Kde můžou být její synové a jak je má najít, aby jim řekla, co se stalo.

Když se požár podařilo uhasit, dům nebyl vyhořelý úplně do základů, jak se paní Richardsonová původně obávala. Okna byla všechna zničená, ale cihlová kostra domu, zmáčená, zčernalá a dýmající, vydržela a stejně tak i většina střechy, tmavé břidlicové tašky se po té vodní lázni leskly jako rybí šupiny. Richardsonovi ještě několik dní nebudou smět dovnitř, dokud statikové od požární ochrany neprověří všechny trámy, které zůstaly stát, ovšem stačilo se podívat z trávníku – blíž je žlutá bezpečnostní páska nepustila –, aby pochopili, že uvnitř nezachrání téměř nic.

„Kristepane,“ řekla Lexie. Seděla na kapotě svého auta, které teď parkovalo přes ulici na trávě u rybníčku. Ještě se Serenou spaly, schoulené zády k sobě na Serenině velké posteli, když jí krátce po jedné doktor Wong zatřásl ramenem a zašeptal: „Lexie. Lexie, zlato. Vstávej. Zrovna volala tvoje maminka.“ Zůstaly vzhůru až do dvou ráno, mluvily – jako ostatně celé jaro – o malé Mirabelle McCulloughové, přely se, jestli soudce rozhodl správně, nebo špatně, jestli ji měl svěřit do péče jejím novým rodičům, nebo ji vrátit matce. „Vždyť se ani nejmenuje Mirabelle McCulloughová, proboha,“ prohlásila nakonec Serena a zavládlo mezi nimi trucovité, nepříjemné ticho, dokud obě neusnuly.

Nyní se Lexie dívala, jak se z okna jejího pokoje valí kouř, z toho předního s výhledem na trávník, a myslela na všechny ty věci uvnitř, které vzaly zasvé. Všechna trička v komodě, všechny džíny ve skříni. Všechny vzkazy, které jí Serena napsala od šesté třídy, stále ještě poskládané do trojúhelníčků, měla je uložené pod postelí v krabici od bot; samotná postel, i přikrývky a povlečení spálené na škvarek. Kytička na ruku z růží, kterou jí dal na plese její přítel Brian a ona ji pověsila k usušení na zrcadlo toaletního stolku, okvětní plátky ztmavlé z rubínově červené do odstínu zaschlé krve. Teď z ní zbyl jen popel. Díky věcem na převlečení, které si vzala k Sereně, je na tom líp než zbytek rodiny, uvědomila si Lexie zničehonic: na zadním sedadle měla sportovní tašku, v ní džíny, kartáček na zuby. Pyžamo. Zalétla pohledem k bratrům, k matce, pořád v županu na trávníku pod stromy, a pomyslela si: Nezůstalo jim doslova nic než to, co mají na sobě. Doslova bylo jedno z Lexiiných oblíbených slov a užívala je i v situacích, na nichž vůbec nic doslovného nebylo. Protentokrát to však byla víceméně pravda.

Trip usazený vedle ní si mimoděk prohrábl rukou vlasy. Slunce už stálo vysoko, a jak se potil, kudrny mu zůstaly poněkud nezbedně trčet. Hrál zrovna v komunitním středisku basketbal, když zaslechl houkání hasičských aut, ale nevěnoval tomu žádnou zvláštní pozornost. (Toho dopoledne byl vůbec duchem jinde, ale popravdě by si toho nevšímal ani normálně.) Když pak v jednu všichni dostali hlad a rozhodli se hru odpískat, odjel domů. Jak bylo pro něj typické, ani s otevřenými okny nezaregistroval obrovský oblak dýmu, který se k němu valil, a že se něco děje, si uvědomil, až když vjel do jejich ulice a zjistil, že ji blokuje policejní vůz. Po deseti minutách vysvětlování mu konečně dovolili zajet s džípem naproti domu, kde už čekali Lexie a Moody. Všichni tři se posadili na kapotu auta v zavedeném pořadí, jako na všech rodinných portrétech, jež dříve visely nad schodištěm a teď shořely na prach. Lexie, Trip, Moody: čtvrťačka, třeťák, druhák. Cítili vedle sebe díru, kterou po sobě zanechala Izzy, prvačka, černá ovce, divoká karta – byť si byli všichni jistí, že ta díra je pouze dočasná.

„Co ji to napadlo?“ zabručel Moody a Lexie odvětila: „I ona ví, že tentokrát to přehnala, proto utekla. Až se vrátí, máma ji zabije.“

„Kde budeme bydlet?“ zeptal se Trip. Odtikala chvilka ticha, zatímco dumali nad svou situací.

„Vezmeme si pokoj v hotelu nebo něco,“ řekla nakonec Lexie. „To myslím udělala rodina Joshe Trammella.“ Ten příběh všichni znali: jak před několika lety Josh Trammell ze druháku usnul s rozsvícenou svíčkou a dům jeho rodičů lehl popelem.

Ve škole se držela fáma, že to nebyla svíčka, ale joint, ovšem dům vyhořel tak důkladně, že se to nedalo určit, a Josh na své verzi se svíčkou trval. Pro všechny pořád byl ten vygumovanej fotbalista, co podpálil barák, přestože se to stalo už dávno a Josh před časem s vyznamenáním odpromoval na Ohijské státní univerzitě. Odnynějška už pochopitelně nebude nejslavnějším požárem v Shaker Heights ten Joshe Trammella.

„Jeden pokoj? Pro nás všechny?“

„No tak ne. Dva pokoje. Nebo si pronajmeme apartmá v Embassy Suites. Já nevím.“ Lexie si poklepala prsty o koleno. Měla chuť na cigaretu, ale po tom, co se právě stalo – a přímo před matkou a deseti hasiči –, neměla odvahu si zapálit. „Máma s tátou to nějak vymyslí. A zaplatí se to z pojistky.“ Měla sice jen matnou představu, jak pojištění funguje, ale připadalo jí, že by to tak šlo. V každém případě to byl problém pro dospělé, ne pro ně.

Z domu vycházeli poslední hasiči a sundávali si masky. Kouř už se vesměs rozptýlil, ale nad vším visela lepkavá vlhkost, jako vzduch v koupelně po dlouhé horké sprše. Střecha auta začínala být rozpálená, a Trip si natáhl nohy přes přední sklo a špičkou žabky šťouchl do stěračů. Pak se rozesmál.

„Co je tak legrační?“ ozvala se Lexie.

„Jen si v duchu představuju, jak Izzy pobíhá po domě a škrtá sirkama.“ Zafrkal. „Holka jedna střelená.“

Moody zabubnoval prstem o střešní nosič. „Proč jsou si všichni tak jistí, že to udělala ona?“

„Neblbni.“ Trip seskočil z auta. „Mluvíme o Izzy. A my všichni jsme tady. Máma je tady. Táta už jede. Kdo chybí?“

„No tak tady Izzy není. Je snad jediná, kdo za to může být zodpovědný?“

„Izzy a zodpovědná?“ přisadila si Lexie.

„Táta byl v práci,“ řekl Trip. „Lexie byla u Sereny. Já jsem hrál ve středisku basket. Co ty?“

Moody zaváhal. „Jel jsem na kole do knihovny.“

„No vidíš.“ Pro Tripa to byla jasná odpověď. „Tady byly jen Izzy a máma. A máma spala.“

„Třeba to byl nějaký zkrat v elektrice. Nebo někdo nechal zapnutý sporák.“

„Hasiči říkali, že všude kolem byly ohníčky,“ řekla Lexie.

„Několik různých ložisek. Možná urychlovač hoření. Žádná nehoda.“

„Všichni víme, že je odjakživa šáhlá.“ Trip se opřel o dveře auta.

„Ty se do ní věčně navážíš,“ řekl Moody. „Možná proto se chová jako šáhlá.“

Na druhé straně ulice začaly požární vozy navíjet hadice. Tři zbývající děti Richardsonových sledovaly, jak hasiči odkládají sekerky a stahují ze sebe začouzené žluté bundy.

„Někdo by měl jít za mámou a zůstat u ní,“ nadhodila Lexie, ale nikdo se nehnul.

Trip po chvíli řekl: „Až táta s mámou Iz najdou, nechají ji do konce života zavřít do blázince.“

Na nedávný odjezd Mii a Pearl z domu na Winslow Road nikdo nepomyslel. Paní Richardsonová se dívala na velitele hasičů, který si něco pečlivě zapisoval do záznamů, a na své někdejší nájemnice dočista zapomněla. Manželovi ani dětem se o tom ještě nezmínila; Moody teprve toho rána zjistil, že jsou pryč, a pořád ještě nevěděl, co si o tom má myslet. V dálce se k nim po Parkland Drive blížil modrý flíček otcova BMW.

„Kde bereš tu jistotu, že ji najdou?“ zeptal se Moody.

2

Předchozího roku v červnu, kdy se Mia s Pearl nastěhovaly do nájemního domku na Winslow Road, jim ani paní Richardsonová (které dům technicky vzato patřil), ani pan Richardson (který jim předal klíče) nevěnovali valnou pozornost. Věděli, že žádný pan Warren není a že podle michiganského řidičského průkazu, kterým se prokázala, je Mie třicet šest. Všimli si, že na levé ruce nemá žádný prsten, ačkoli jinak jich nosí spoustu: velký ametyst na ukazováčku, na malíčku kroužek vyrobený z držadla stříbrné lžičky a na palci jeden, který paní Richardsonové podezřele připomínal náladový prstýnek. Působila ale celkem mile, a stejně tak i její dcera Pearl, tichá patnáctiletá dívka s dlouhým tmavým copem. Mia zaplatila dva nájmy a zálohu štosem dvacetidolarovek a béžový Volkswagen Rabbit – už tehdy omlácený – odhrkal po Parkland Drive směrem k jižnímu okraji Shaker Heights, kde domy stály blíž u sebe a měly menší dvorky.

Winslow Road tvořila dlouhá řada dvojdomků, ale jen tak při pohledu z chodníku byste to nepoznali. Zvenčí jste viděli jen jeden vchod, jedno světlo nade dveřmi, jednu poštovní schránku, jedno číslo popisné. Možná byste si všimli dvou elektroměrů, jenomže ty – v souladu s městskou vyhláškou – byly společně s garáží schované za domem. Teprve kdybyste vešli do předsíně, spatřili byste dvoje vnitřní dveře, jedny vedoucí do bytu nahoře, jedny do přízemí a společného sklepa. Ve všech domech na Winslow Road se nacházely dvě domácnosti, zvenku to ovšem vypadalo, že pouze jedna. Byly tak navrženy záměrně. Obyvatelé se tak vyhnuli stigmatu toho, že žijí v dvojdomku – nikoli ve vlastním, jen v pronájmu –, a územní plánovači města zas mohli zachovat vnější ráz ulice, protože jak je obecně známo, čtvrti s nájemním bydlením jsou méně atraktivní.

Tak už to v Shaker Heights chodilo. Platila tu pravidla, spousta pravidel určujících, co smíte a nesmíte, jak Mia s Pearl brzy zjistily, když se usadily v novém domově. Naučily se zapisovat svou novou adresu: Winslow Road 18434 h, to malé písmenko sloužilo k tomu, aby jejich pošta došla do jejich bytu, a ne dolů k panu Yangovi. Poučily se, že proužek trávy mezi chodníkem a silnicí se nazývá „stromořadí“ – kvůli jednomu mladému javoru mléči, který jej před každým domem zdobil – a že v pátek ráno se tam nevynášejí popelnice, ty se ponechávají vzadu za domem, aby se zabránilo nevzhlednému postávání nádob s odpadky u silnice. Místo toho po příjezdové cestě přisvištěla za dům velká motorová čtyřkolka řízená mužem v oranžové pracovní kombinéze, vyzvedla odpadky v soukromí zadního dvorku a odvezla je k velkému popelářskému autu čekajícímu vepředu v ulici, a Mia si ještě několik měsíců bude pamatovat jejich první pátek na Winslow Road, jak hrozně se lekla, když za kuchyňským oknem s řevem profrčela čtyřkolka připomínající vytuněný golfový vozík ohnivé barvy. Časem si na to zvykly, stejně jako na to, že do garáže se nevchází z domu – opět v zájmu zevnějšku ulice stála až hodný kus za domem –, a když zrovna prší, musí se naučit brát si deštník, aby zůstaly při přebíhání od auta domů v suchu. Když potom v červenci pan Yang na čtrnáct dní odjel navštívit matku do Hongkongu, zjistily, že neposečený trávník jim vyslouží zdvořilý, leč nesmlouvavý dopis od městského úřadu s upozorněním, že výška jejich trávníku přesáhla patnáct centimetrů, a pokud nezjednají do tří dnů nápravu, město nechá trávník posekat – a bude za to chtít sto dolarů. Bylo třeba se naučit mnoho pravidel.

A existovalo tu mnoho dalších pravidel, o nichž se Mia s Pearl měly dozvědět až po delší době. Kupříkladu ta, jež určovala, jakou barvu smíte dát fasádě svého domu. Pomocná tabulka od městského úřadu klasifikovala každý dům jako tudorovský, anglický či francouzský a architektům i majitelům předkládala patřičné barvy. Domy „v anglickém stylu“ se směly natřít pouze břidlicově modrou, mechově zelenou anebo určitým odstínem béžové, aby byla v každé ulici zaručena estetická harmonie; tudorovské domy si žádaly specifický odstín smetanové na omítce a specifickou tmavohnědou na hrázdění. V Shaker Heights bylo naplánované všecko. Když město v roce 1912 rozvrhovali – jeden z prvních urbanistických projektů v zemi –, naplánovali školy tak, aby k nim všechny děti mohly dojít pěšky a nepřecházely přitom žádnou velkou silnici; vedlejší ulice ústily na hlavní třídy se strategicky rozmístěnými zastávkami rychlodráhy, která přepravovala dojíždějící do centra Clevelandu. Dokonce i motto města znělo – doslova, jak by řekla Lexie – „Většina obcí vznikne jen tak; ty nejlepší podle plánu“: za tím vším byla filozofie, že všechno se dá – a má – naplánovat, a učiníte-li tak, vyhnete se všemu nehezkému, nepříjemnému a ničivému.

V těch prvních týdnech se tu však našly i přívětivější věci. Mezi úklidem, malováním a vybalováním se naučily znát názvy okolních ulic: Winchell, Latimore a Lynnfield Road. Zorientovaly se v místním supermarketu Heinen’s, kde se k vám podle Mii chovali jako k vrchnosti. Místo abyste dotlačili nákupní vozík na parkoviště, pověsil vám na něj chlapec v nažehlené popelínové košili číslo a podal vám odpovídající červenobílou visačku. Tu jste pak zavěsili na okýnko svého auta, předjeli jste před obchod a jiný chlapec vám nákup přivezl, úhledně naskládal do kufru a odmítl spropitné.

Zjistily si, u které čerpací stanice mají nejlevnější benzín – na rohu Lomond a Lee Road, vždy o cent levnější než všude jinde; kde jsou lékárny, a v kterých dostanete kupony na dvojnásobnou slevu. Vyzvěděly, že v nedalekém Cleveland Heights, Warrensvillu a Beachwoodu obyvatelé zanechávají odložené věci u silnice jako obyčejní lidé, a zjistily si, ve který den se na které ulici sváží odpad. Dozvěděly se, kde koupit kladivo, šroubovák, kbelík nové barvy a štětku: to vše bylo k dostání v místním železářství, ovšem pouze mezi půl desátou a šestou odpolední, kdy majitel poslal zaměstnance domů na večeři.

A na Pearl čekal objev majitelů jejich domu a Richardsonovic dětí.

Jako první z Richardsonových se k domku na Winslow Road odvážil Moody. Zaslechl matku, jak otci líčí nové nájemnice.

„Ona je nějaká umělkyně,“ řekla paní Richardsonová, a když se pan Richardson zeptal, jakému umění se věnuje, odpověděla žertovně: „Živoření.“

„Je to v pořádku,“ ujistila manžela. „Na místě složila zálohu.“ „To ještě neznamená, že bude platit nájem,“ opáčil pan Richardson, ale oba věděli, že nájem není to podstatné – horní patro za pouhých tři sta dolarů měsíčně – a rozhodně na něm nejsou existenčně závislí. Pan Richardson byl obhájce a paní Richardsonová pracovala pro místní noviny Sun Press. Dům na Winslow Road jim bezvýhradně patřil; rodiče paní Richardsonové ho zakoupili coby investici, když byla ještě nezletilá. Výnos z pronájmu pomohl zaplatit její studium na Denisonově univerzitě a potom pro ni představoval měsíční „přilepšení“ – jak to nazývala její matka –, když začínala jako redakční elévka. Když se poté provdala za Billa Richardsona a stala se paní Richardsonovou, pomohl jim našetřit zálohu na vlastní krásný dům v Shaker Heights, právě ten na Parkland Drive, který později uvidí shořet. Když rodiče paní Richardsonové zemřeli, před pěti lety v odstupu pouhých několika měsíců, dům na Winslow Road po nich zdědila. Tou dobou už její rodiče nějaký čas žili v domě s pečovatelskou službou a dům, v němž vyrostla, se už prodal. Ten na Winslow Road si však ponechali, z nájmu se hradila péče o ně, a nyní si ho ponechala i paní Richardsonová, jakožto sentimentální vzpomínku.

Ne, to podstatné nebyly peníze. Nájemné – v součtu celkem pět set dolarů – teď každý měsíc putovalo do Richardsonovic dovolenkového fondu a loni z něj zaplatili výlet na Martha’s Vineyard, kde se Lexie zdokonalila ve znaku, Trip učaroval všem místním dívkám, Moody se spálil na šupinatý škvarek a Izzy se po velkém nátlaku nakonec uvolila jít na pláž – plně oblečená, v martenskách a zamračená jako kakabus. Popravdě by však i bez toho měli na dovolenou peněz ažaž. Oni totiž peníze z pronájmu nepotřebovali, paní Richardsonové záleželo na tom, koho si tam vezme. Chtěla mít pocit, že koná dobrý skutek. Rodiče ji vedli k dobročinnosti; sami každý rok přispívali ochráncům zvířata UNICEFu a nevynechali žádnou místní charitativní akci – jednou vyhráli v tiché aukci klubu rotariánů metrového plyšového medvěda. Paní Richardsonová brala dům jako určitou formu charity. Činži žádala trvale nízkou – v Clevelandu byly nemovitosti levné, ale byty v lepších oblastech jako Shaker Heights mohly být dosti drahé – a nájemníky brala jen takové, kteří si to podle ní zasloužili, ale z nějakého důvodu k nim nebyl život spravedlivý. Těšilo ji, když jim to mohla nějak vynahradit.

Pana Yanga vzala do podnájmu jako prvního poté, co dům zdědila; byl to imigrant z Hongkongu, přišel do Spojených států, aniž tu někoho znal, a hovořil pouze lámanou angličtinou se silným přízvukem. Tento přízvuk během let ustoupil jen minimálně, a když spolu mluvili, paní Richardsonové někdy nezbylo než s úsměvem přikyvovat. Cítila ovšem, že pan Yang je dobrý člověk; usilovně pracoval, řídil školní autobus nedaleké soukromé dívčí školy Laurel Academy a dělal údržbáře. Sám a s takovým hubeným příjmem by si bydlení v podobné hezké čtvrti nemohl vůbec dovolit. Skončil by v nějaké mrňavé šedivé garsonce kdesi za Buckeye Road, nebo ještě spíš v drsném trojúhelníku východního Clevelandu považovaném za čínskou čtvrť, kde byly nájmy podezřele nízké, každá druhá budova opuštěná a noc co noc se nejméně jednou rozječely houkačky. Pan Yang navíc udržoval domek v bezvadném stavu, spravoval kapající kohoutky i betonové zápraží a ze zadního dvorku velikosti poštovní známky dokázal vyčarovat zelenající se zahrádku. Každé léto jí coby desátek nosil vlastnoručně vypěstované voskové tykve, a i když si s nimi paní Richardsonová vůbec nevěděla rady – byly jadeitově zelené, vrásčité a znepokojivě chlupaté –, této pozornosti si cenila. Pan Yang byl přesně takový nájemník, jakého chtěla: hodný člověk, jemuž mohla prokázat laskavost, a jenž si této laskavosti vážil.

V případě horního bytu však tak úspěšná nebyla. Tam se nájemníci vždy tak po roce střídali: cellistka, kterou zrovna přijali jako učitelku na konzervatoř; rozvedená čtyřicátnice; mladí novomanželé, čerství absolventi Clevelandské státní. Ti všichni si zasloužili malé přilepšení, jak to začala v duchu nazývat. Nikdo z nich však nezůstal dlouho. Cellistce bylo v clevelandském orchestru upřeno místo první hráčky a v mračnu hořkosti odjela z města. Rozvedená se po čtyřměsíčních bleskových námluvách znovu vdala a s novým manželem přesídlila do zbrusu nové rádobyluxusní vily v Lakewoodu. A mladí manželé, kteří působili tak upřímně, tak oddaně a tak nesmírně zamilovaně, se po pouhých osmnácti měsících nenapravitelně rozhádali a rozešli, a zanechali po sobě jen vypovězenou nájemní smlouvu, pár rozbitých váz a ve výšce hlavy ve zdi tři praskliny, kam vázy udeřily.

Je to ponaučení, usoudila paní Richardsonová. Tentokrát bude opatrnější. Požádala pana Yanga, aby zasádroval zeď, a s hledáním nového nájemníka, toho pravého, si dala načas. Adresa 18434 h na Winslow Road zůstala prázdná skoro šest měsíců, než se objevila Mia Warrenová se svou dcerou. Svobodná matka s kultivovaným vyjadřováním, umělkyně, s dcerou, jež byla zdvořilá, poměrně hezká a možná geniální.

„Slyšela jsem, že v Shaker Heights jsou nejlepší školy v celém Clevelandu,“ řekla Mia, když se paní Richardsonová zeptala, proč se stěhují právě sem. „Pearl je už teď na vysokoškolské úrovni. Soukromou školu si ale nemůžu dovolit.“ Pohlédla na Pearl, která mlčky stála v prázdném obývacím pokoji bytu, ruce sepnuté před sebou, a dívka se ostýchavě usmála. Cosi v tom pohledu, jejž si matka s dcerou vyměnily, lapilo srdce paní Richardsonové do síťky na motýly. Ubezpečila Miu, že ano, školy v Shaker Heights jsou vynikající – na všechny předměty se Pearl může zapsat na pokročilé úrovni; mají tu laboratoře, planetárium, studovat může pět jazyků.

„Je tu taky úžasný divadelní program, kdyby měla zájem,“ dodala. „Moje dcera Lexie hrála loni Helenu ve Snu noci svatojánské.“ Ocitovala motto zdejších škol: Jméno obce dělá to, jaké má školy. Daň z nemovitosti byla v Shaker Heights vyšší než kdekoli jinde, za hodně peněz však dostávali občané hodně muziky. „Vy ovšem budete v nájmu, a tím pádem získáte veškeré výhody bez téhle zátěže,“ dodala a zasmála se. Dala Mie k vyplnění žádost, ale už se rozhodla. Naplnilo ji to nesmírným uspokojením, představa, jak se tahle žena se svou dcerou v bytě zabydlí, Pearl si bude u stolu v kuchyni psát domácí úkoly, Mia zas na uzavřené verandě s výhledem na zadní dvůr pracovat patrně na nějakém obraze či soše – nezmínila přesně, jakému tvůrčímu médiu se věnuje.

Když si Moody vyslechl matčin popis nových nájemnic, nezaujala ho ani tak umělkyně, jako spíš zmínka o „geniální“ dceři v jeho věku. Několik dní poté, co se Mia s Pearl nastěhovaly, ho přemohla zvědavost. Jako vždy nasedl na svoje kolo, starou fixku značky Schwinn, na které kdysi dávno v Indianě jezdíval jeho otec. V Shaker Heights na kole nikdo nejezdil, stejně jako autobusem: jezdili jste buď sami autem, nebo vás někdo svezl; bylo to město postavené pro auta a lidi, kteří auta mají. Moody jezdil na kole. Šestnáct mu mělo být až na jaře a Lexie nebo Tripa poprosil o svezení, jedině když opravdu nebylo vyhnutí. Nasedl a po oblouku Parkland Drive kolem kachního rybníčku, kde v životě neviděl jedinou kachnu, jen hejna velkých, ukřičených bernešek, vyrazil přes Van Aken Boulevard a koleje rychlodráhy k Winslow Road. Nejezdil sem často – žádné z dětí nemělo s nájemním domkem nic moc do činění –, ale věděl, kde to je. Když byl ještě malý, sem tam zůstal sedět v předoucím autě na příjezdové cestě, koukal na broskvoň vzadu na dvorku a přepínal rádiostanice, zatímco maminka zaběhla dovnitř, aby tam něco donesla nebo zkontrolovala. Moc často se to nestávalo; pokud jeho matka zrovna nesháněla nové nájemníky, dům povětšinou fungoval soběstačně. Když teď drkotal s kolem po spárách mezi velkými pískovcovými dlaždicemi, z nichž tu byly vyskládané chodníky, uvědomil si, že ještě nikdy nebyl vevnitř. Netušil, jestli vůbec někdo ze sourozenců ano. Před domem Pearl pečlivě rovnala do trávy díly dřevěné postele. Když Moody plynule zastavil na druhé straně ulice, uviděl štíhlou dívku v dlouhé pomačkané sukni a volném tričku s nápisem, který nedokázal dost dobře přečíst. Vlasy měla dlouhé, kudrnaté, zapletené do copu, který jí spadal po zádech, a budily dojem, že se z něj snaží mermomocí vydrat ven. Čelo postele položila naplocho ke květinovému záhonku lemujícímu dům, postranice pod něj a laťky roštu v úhledných řadách po obou stranách jako žebra. Vypadalo to, jako by se postel zhluboka nadechla a potom se ladně rozložila do trávy. Moody, napůl skrytý za stromem, se díval, jak se dívka proplétá mezi díly zpět k volkswagenu, který stál s dveřmi dokořán na příjezdové cestě, a vytahuje ze zadního sedadla dolní pelest. Přemítal, jaký tetris sehrály, aby dostaly všechny součásti postele do tak malého autíčka. Dívka bosa přešla po trávníku a položila pelest na místo. Potom si k jeho úžasu stoupla do prázdného obdélníku uprostřed, kam měla přijít matrace, a natáhla se na záda.

V patře domu se s vrznutím otevřelo okno a ven vykoukla Mia. „Je tam všechno?“

„Dvě šprušle chybí,“ zavolala Pearl.

„Něčím je nahradíme. Ne, počkej, zůstaň tak. Nehýbej se.“ Mia zmizela. Za moment se zas objevila, držela fotoaparát, opravdový, se silným objektivem připomínajícím velkou plechovku. Pearl setrvávala přesně ve stejné poloze, pohled upřený k polojasnému nebi, a Mia se vyklonila skoro až k pasu, hledala úhel pro ten pravý záběr. Moody zatajil dech, bál se, že jí aparát vyklouzne a dopadne na dceřin důvěřivý obličej, nebo že se sama převáží přes parapet a zřítí se do trávy. Nic takového se nestalo. Mia naklonila hlavu na jednu stranu, na druhou, zarámovala scénu pod sebou do hledáčku. Fotoaparát jí zakrýval tvář, vše kromě vlasů vyčesaných do rozčepýřeného uzlu na temeni připomínajícího tmavou svatozář. Když potom Moody viděl výsledné fotografie, ze všeho nejdřív ho napadlo, že Pearl vypadá jako křehká fosilie, cosi po tisíce let uvězněného v kostlivém břiše pravěkého monstra. Nato si pomyslel, že vypadá jako anděl odpočívající s rozprostřenými křídly. A potom, po chvíli, v ní spatřil jednoduše dívku spící na svěžím zeleném loži, čekající, až si k ní lehne její milý.

„Dobrý,“ křikla dolů Mia. „Mám to.“ Sklouzla zpátky dovnitř a Pearl se posadila a zadívala se přes ulici, přímo na Moodyho, a tomu poskočilo srdce.

„Chceš mi pomoct?“ zavolala. „Nebo tam jenom stát?“

Moody si už nevzpomene, že by přešel ulici nebo opřel kolo na přední pěšince nebo se představil. Bude mu tak připadat, že její jméno znal odjakživa a ona zas jeho, že se s Pearl tak nějak znali vždycky.

Společně vynosili díly postele po úzkých schodech nahoru.

Obývací pokoj byl prázdný až na hromadu krabic v jednom koutě a velký červený polštář na zemi uprostřed.

„Tudy.“ Pearl si nadhodila náruč latěk a vedla Moodyho do větší ložnice, kde nebylo nic kromě vyšisované, ale čisté matrace na jednolůžko opřené o stěnu.

„Na,“ řekla Mia a položila Pearl k nohám kovovou bednu na nářadí. „Budeš chtít tohle.“ Usmála se na Moodyho, jako by byli staří známí. „Houkněte na mě, kdybyste potřebovali ještě jedny ruce.“ Potom vycouvala zpátky na chodbu a za chvilku zaslechli zvuk rozřezávané pásky na krabici.

Pearl zacházela s nářadím se zručností odbornice, zvedla postranice, aby přiléhaly k čelu, podepřela si je kotníkem a přišroubovala je. Moody seděl u otevřené bedny a sledoval ji s rostoucím obdivem. Když se něco rozbilo u nich doma, máma zavolala opraváře – na sporák, na myčku, drtič odpadků – anebo, když to bylo téměř cokoli jiného, to vyřadila a koupila nové. Vždycky tak po třech, čtyřech letech nebo když se začala sesedat pera, vybrala do obývacího pokoje novou sedací soupravu, starou přestěhovala do herny v suterénu a starou z herny věnovala chlapeckému domovu pro mládež na WestSide či ženskému azylovému domu v centru. Jeho otec se v garáži nehrabal v autě; když v něm začalo něco klepat nebo skřípat, zavezl ho do autoservisu Lusty Wrench, kde se už dvacet let o všechna auta, která kdy Richardsonovi měli, staral Luther. Sám Moody, jak si uvědomil, měl nějaké nářadí v ruce jen jedinkrát, a to v osmé třídě na dílnách: rozdělili se do skupin, jeden tým měřil, druhý řezal, třetí brousil a na konci pololetí všichni poslušně sešroubovali díly dohromady, čímž vznikl hranatý zásobník na bonbony, který vám při každém stisku páčky vyklopil tři lentilky. Úplně stejný vyrobil rok předtím v dílnách Trip a úplně stejný ještě rok předtím Lexie a následujícího roku další takový Izzy, a přestože všichni prošli pololetím dílen a vzdor čtyřem totožným zásobníkům na bonbony uloženým kdesi v domě, si Moody nebyl jistý, zda by si kdokoli v domácnosti Richardsonových poradil s něčím složitějším než s křížovým šroubovákem.

„Kde ses tohle všechno naučila?“ zeptal se a podal Pearl další šprušli.

Pearl pokrčila rameny. „Od mámy,“ řekla, jednou rukou laťku přidržela a z hromádky na koberci si vybrala šroub.

Když postel sestavili, vyklubalo se z ní staromódní jednolůžko s ozdobnými koulemi na sloupcích, na jakém by mohla spát Zlatovláska.

„Odkud ji máš?“ Moody položil na rošt matraci a zkusmo s ní zapéroval.

Pearl vrátila šroubovák do bedny a zaklapla ji. „Našly jsme ji.“ Posadila se na postel, zády se opřela o dolní pelest, nohy si natáhla na matraci a zadívala se do stropu, jako by si to zkoušela. Moody si sedl do hlavy postele kousek od jejích chodidel. Mezi prsty, na lýtkách a na lemu sukně jí ulpívaly kousky trávy.

Voněla po čerstvém povětří a mátovém šamponu.

„Tohle je můj pokoj,“ pronesla Pearl zničehonic a Moody zas vyskočil. „Promiň,“ vyhrkl a zapálily se mu tváře.

Pearl vzhlédla, jako by na okamžik zapomněla, že tam s ní vůbec je. „Ale ne,“ řekla. „Tak jsem to nemyslela.“ Vylovila list trávy uvízlý mezi prsty na nohou, odcvrnkla ho a oba sledovali, jak se snáší na koberec. Když Pearl znovu promluvila, v hlase měla úžas. „Vlastní pokoj jsem ještě v životě neměla.“

Moody si to v duchu přebral. „To jako že jsi vždycky měla společný s někým jiným?“ Pokusil se představit si svět, v němž by něco takového bylo možné. Představit si, že žije v jednom pokoji s Tripem, který nechával na zemi povalovat špinavé ponožky a sportovní časopisy, a jakmile přišel domů, ze všeho nejdřív pustil rádio – vždycky „Trsej na 92,3“ –, jako by mu bez toho tupého tucání snad mělo přestat bít srdce. Na dovolených si Richardsonovi vždycky brali tři pokoje: jeden pro manžele Richardsonovy, jeden pro Lexie a Izzy, jeden pro Tripa a Moodyho – a Trip si pak u snídaně dělal z Moodyho legraci, že občas mluví ze spaní. Že se Pearl musela dělit o pokoj se svou mámou – Moodymu se skoro nechtělo věřit, že může někdo být takhle chudý.

Pearl zavrtěla hlavou. „Ještě nikdy jsme neměly vlastní dům,“ řekla a Moody odolal pokušení poznamenat, že tohle není dům, jen půlka domu. Konečkem prstu přejela po rýhách v matraci, obkroužila knoflík v každém dolíčku.

Moody ji pozoroval, ale nemohl vidět všechno to, co se jí vybavilo ve vzpomínkách: temperamentní sporák v Urbaně, který musely zapalovat sirkou; čtvrté patro bez výtahu v Middlebury a zaplevelená zahrádka v Ocale a zakouřený bytv Muncie, kde předchozí nájemník nechal v obýváku volně pobíhat svého králíka, po němž tam zůstaly vyhlodané díry a několik pochybných skvrn. A zařízený krátkodobý podnájem v Ann Arbor, před mnoha lety, ze kterého se jí nejvíc nechtělo odejít, protože náležel rodině s dcerou jen o rok či dva starší než tehdy ona, a celých těch šest měsíců, co tam s maminkou bydlely, si den co den hrála se sbírkou koňských figurek té přešťastné holčičky, sedala v jejím dětském křesílku a uléhala do její postele s jinovatkově bílým baldachýnem a někdy, když maminka spala, uprostřed noci vstala, rozsvítila lampičku na nočním stolku, otevřela skříň té holčičky a zkoušela si její šaty a boty, i když jí byly trochu velké. Po celém domě byly její fotografie – na krbové římse, na odkládacích stolcích v obýváku, nad schody velký, krásný studiový portrét, na němž si opírala bradu o dlaň – a Pearl tak snadno dokázala předstírat, že tohle je její dům a tohle její věci, její pokojíček, její život. Když se manželé s dcerkou vrátili z dlouhé dovolené, Pearl se na tu opálenou, šlachovitou holku, co už byla na šaty ve skříni moc vysoká, nemohla ani podívat. Brečela celou cestu až do Lafayette, kde měly zůstat příštích osm měsíců, a dokonce ani porcelánový koníček palomino, kterého ukradla té holce ze sbírky, ji nijak neutěšil; ačkoli totiž nervózně čekala, jestli si na ztrátu někdo postěžuje, nic takového se nestalo, a existuje snad něco méně uspokojivého než okrást někoho tak zazobaného, že si ani nevšimne, co jste mu vzali? Její matka tomu zřejmě porozuměla, protože do krátkodobého podnájmu už víckrát nešly. Ani Pearl proti tomu nic neměla, když teď věděla, že je jí milejší prázdný byt než plný cizích věcí.

„Hodně se stěhujeme. Vždycky když to mámu chytne.“ Vzdorně se na něj zadívala, téměř ho probodla pohledem, a Moody zjistil, že její oči, které mu předtím přišly oříškové, jsou temně jadeitově zelené. V tom okamžiku Moody náhle s jasností nazřel, co se toho rána už odehrálo: jeho život se rozdělil na před a po a on už napořád bude ty dvě části porovnávat.

„Co děláš zítra?“ zeptal se.

3

Z dalších několika týdnů se pro Moodyho stala série zítřků. Šli spolu k jeho někdejší základce Fernway, drápali se nahoru po klouzačce, šplhali po tyči a padali z opičí dráhy do pilin. Vzal Pearl do cukrárny Draeger’s na karamelový pohár. U jezera Horseshoe lezli po stromech jako děti a házeli kachnám pod sebou ztvrdlý chleba. V místním bistru Yours Truly si sedli do dřevěného boxu s vysokými opěradly, jedli hranolky utopené ve spoustě sýra a slaniny a házeli čtvrťáky do jukeboxu, aby jim zahrál „Great Balls of Fire“ a „Hey Jude“.

„Ukaž mi shakery,“ navrhla jednoho dne Pearl a Moody se rozesmál.

„V Shaker Heights žádní shakeři nejsou,“ řekl. „Vymřeli. Nevěřili na sex. Město se po nich jen jmenuje.“

Měl zpola pravdu, přestože jako většina ostatních zdejších dětí neměl o historii města valné ponětí. Sekta shakerů skutečně z místa, kde měly jednou vzniknout Shaker Heights, dávno odešla a v létě 1997 už jich na světě zbývalo jen rovných dvanáct. Shaker Heights sice nestály na stejných zásadách, na stejné představě o vzniku utopie však ano. Klíčem k harmonii byl pro shakery pořádek – a předpisovost, matka pořádku. Předepisovali vše: správný čas, kdy ráno vstát, správnou barvu okenních závěsů, správnou délku mužských vlasů, správný způsob, jak sepnout ruce k modlitbě (pravý palec přes levý). Shakeři věřili, že naplánují-li každý detail, podaří se jim stvořit kousíček nebe na zemi, malé útočiště před světem, a zakladatelé Shaker Heights byli téhož názoru. V reklamních inzerátech vyobrazovali Shaker Heights v oblacích, jak shlíží na ukoptěné město Cleveland z vrcholku hory na konci duhy. Dokonalost: to byl cíl, a možná jím shakeři žili tak usilovně, že prostoupil samu zdejší půdu a živil v těch, kdo zde vyrostli, sklon k přemrštěné snaživosti a hlubokou nesnášenlivost k chybám. Dokonce i zdejší mládež – jež přišla se shakery do styku ponejvíce skrz zpěv shakerské hymny „Simple Gifts“ v hudební výchově – stále ještě cítila to puzení k dokonalosti ve vzduchu. Zatímco se Pearl dozvídala více o svém novém bydlišti, Moody se postupně dozvídal více o Miině umění a o složitostech a výkyvech financí rodiny Warrenových.

Moody o penězích nikdy zvlášť nepřemýšlel, protože to nikdy nepotřeboval. Světla se rozsvítila, když stiskl vypínač; voda tekla, když otočil kohoutkem. V lednici se v pravidelných intervalech objevovaly potraviny a v obvyklou denní dobu pro změnu doputovaly na stůl v podobě uvařeného jídla. Kapesné dostával už od deseti let, zpočátku pět dolarů na týden, a jak rostla inflace i jeho věk, vyšplhalo se postupně na současných dvacet. Když se k tomu připočetla narozeninová přání od tetiček a příbuzenstva, která spolehlivě obsahovala nějakou tu přeloženou bankovku, vždycky si mohl dovolit koupit si v antikvariátu knížku, sem tam cédéčko nebo nové kytarové struny, cokoli, co zrovna usoudil, že potřebuje.

Mia a Pearl si pořizovaly všechno, co šlo, z druhé ruky – nebo ještě lépe zdarma. Během pouhých několika týdnů si zjistily, kde najdou všechny obchody Armády spásy, Společnosti svatého Vincence z Pauly a dobročinné bazary v Clevelandu a blízkém okolí. Ještě ten týden, co přibyly do města, si Mia našla práci v místní čínské restauraci Palác štěstí; několik odpolední a večerů týdně za pultem přijímala a balila objednávky s sebou. Brzy zjistily, že pokud si chtějí vyrazit na jídlo ven, všichni v Shaker Heights upřednostňují Perlu Orientu jen o pár bloků dál, ale jídlo s sebou šlo v Paláci štěstí na odbyt dobře. K hodinové sazbě dostávala Mia ještě od obsluhy podíl ze spropitného, a když zbylo nějaké jídlo, brala si pár krabiček domů – mírně oschlou rýži, zbylé vepřové v sladkokyselé omáčce, zeleninu, která už nebyla tak docela čerstvá – a z toho s Pearl vyžily po většinu týdne. Majetek měly opravdu nevelký, ale na první pohled to nebylo znát: Mia uměla recyklovat. Jeden večer zalila samotné smažené nudle kupovanou omáčkou na špagety, jindy je zas ohřála a dala na ně hovězí na pomerančích. Stará prostěradla z bazaru, po čtvrťáku za kus, se proměnila v závěsy, ubrus, povlaky na polštáře. Moodymu to připomnělo hodiny matematiky: praktická aplikace kombinatoriky. Na kolik různých způsobů lze naplnit pšeničné placky? Kolik různých kombinací lze utvořit z rýže, vepřového a paprik?

„Proč si tvoje máma nenajde opravdickou práci?“ zeptal se Moody jednou odpoledne Pearl. „Vsadím se, že by sehnala i něco na víc hodin týdně. Možná i na plný úvazek v Perle Orientu nebo někde jinde.“ Lámal si s tím hlavu celý týden, od chvíle, co se o Miině zaměstnání dozvěděl. Kdyby si vzala větší úvazek, přemítal, vydělala by dost, aby mohly jíst opravdové jídlo, pořídit si opravdový gauč, možná i televizi.

Pearl na něj zůstala koukat, svraštila čelo, jako by té otázce jednoduše nerozuměla.

„Ona ale práci má,“ řekla. „Je umělkyně.“

Žily takto už léta, Mia si vždycky našla nějakou práci na částečný úvazek, kde vydělala tak akorát, aby vystačily. Pearl odnepaměti tuto hierarchii chápala: matčinou skutečnou prací bylo její umění a to, z čeho se právě platily účty, toto umění čistě jen umožňovalo. Její matka pracovala několik hodin denně – ačkoli Moodymu zpočátku nedošlo, že to je práce. Občas byla dole v provizorní temné komoře, kterou si zřídila v suterénní prádelně, vyvolávala cívky filmu nebo fotografie. Někdy se zdálo, že si věčně jen čte – věci, jež Moodymu nepřišly jednoznačně relevantní, třeba časopisy o vaření z šedesátých let, manuály k autům anebo dlouhatánský vázaný životopis Eleanor Rooseveltové z knihovny –, nebo dokonce kouká z okna obývacího pokoje na strom venku. Když jednou ráno přišel, Mia si hrála se smyčkou provázku, přebírala ho v prstech, a když se vrátili, pořád ještě v tom pokračovala, splétala stále složitější sítě, a náhle je zas rozpouštěla do původní smyčky a začínala znovu. „Součást procesu,“ sdělila mu Pearl, když procházeli obývákem, s nenuceností domorodce, jehož podivné místní obyčeje nijak nezarážejí.

Občas vyšla Mia s fotoaparátem ven, daleko častěji však třeba celé dny, ba i týdny chystala něco k fotografování, přičemž samotné pořízení snímků zabralo jen pár hodin. Mia, jak Moody zjistil, se totiž nepovažovala za fotografku. Fotografie je v jádru záležitostí dokumentace, on ale brzy pochopil, že pro Miu je to pouze nástroj, který používá podobně jako malíř štětec či špachtli.

Obyčejná fotografie mohla projít ještě dalším zpracováním: přidáním karnevalových masek zakrývajících tváře lidí nebo se vyřízly celé postavy jako papírové panenky a oblékly do šatů vystříhaných z módních časopisů. U jedné série fotografií Mia negativy navlhčila, než z nich vyvolala podivně zkreslené fotografie – snímek naklizené kuchyně posetý flíčky od limonády, prádla na šňůře strašidelně pokrouceného bělidlem. U jiné série pečlivě použila u každého políčka dvojexpozici – přes svůj prostředníček nafotila vzdálený mrakodrap; mrtvého ptáka s křídly v bok na chodníku přenesla na modré nebe, takže až na zavřené oči vypadal, jako když letí.

Pracovala nekonvenčně, ponechávala si pouze snímky, které se jí líbily, a ostatní vyhazovala. Když nějaký nápad zcela vytěžila, nechala si od každé fotografie jen jeden exemplář a zničila negativy. „Nestojím o sériovou výrobu,“ vysvětlila dosti ležérně Moodymu, když se zeptal, proč kopií neudělá víc. Lidi fotografovala zřídkakdy – sem tam si udělala fotku Pearl, jako tehdy uvnitř postele v trávě, ve svém díle je však nikdy nepoužila. Nezapojila ani sebe: jednou, vyprávěla Pearl Moodymu, nafotila sérii autoportrétů, kde použila jako masku různé předměty – kus černé krajky, pětiprsté kaštanové listy, mokrou a povolnou mořskou hvězdici –, strávila nad těmi snímky měsíc a postupně je vyřazovala, až zbylo posledních osm. Byly krásné a přízračné a Pearl si je stále ještě přesně vybavovala: matčino jiskrné oko vykukující jako perla mezi chapadly hvězdice. Na poslední chvíli však Mia vyvolané fotografie i negativy spálila; z jakých důvodů, to si neuměla představit ani Pearl.

„Strávila jsi nad tím tolik času,“ řekla tehdy, „a prostě pfff“ – luskla prsty – „a je to?“

„Nefungovaly,“ odvětila pouze Mia.

Snímky, které ponechala a prodávala, byly ovšem zarážející. V onom luxusním podnájmu v Ann Arbor Mia rozebrala různé kusy nábytku svých hostitelů a díly – šrouby tlusté jako její prst, nenalakované rozpěry, osiřelé nohy – poskládala do tvaru zvířat. Masivní sekretář z devatenáctého století se změnil v býka, bočnice rozložených zásuvek utvořily svalnaté kýty, litinové knoflíkové úchytky posloužily jako býčí nozdry, oči a blyštivá varlata, hrst per z útrob stolu se rozprostřela do křivek rohů. S Pearlinou pomocí vyskládala kusy na smetanově bílý perský koberec, jenž na pozadí vypadal jako louka zahalená oparem, a pak vylezla na jiný stůl, aby vše seshora vyfotografovala, načež vše opět rozebraly a sekretář znovu sestavily. Ze staré čínské ptačí klece, rozložené do sítě obloukovitých drátů, se stal orel s mosaznými kostlivými křídly rozepjatými, jako by vzlétal. Naducaná pohovka se proměnila v slona s chobotem pozdviženým k zpěvnému zatroubení. Výsledná série fotografií z tohoto projektu byla podnětná a současně znepokojivá, zvířata neuvěřitelně propracovaná a jako živá, až při bližším pohledu vám došlo, z čeho vlastně jsou udělaná. Prodala jich hned několik, prostřednictvím své přítelkyně Anity, newyorské galeristky – osoby, s níž se Pearl nikdy nesetkala, z města, v němž nikdy nebyla. Mia New York nenáviděla, odmítala tam jet, i když šlo o propagaci jejího vlastního díla.

„Anito,“ řekla jednou Mia do telefonu, „mám tě hrozně ráda, ale do New Yorku na výstavu přijet nemůžu. Ne, ani kdyby to znamenalo, že prodám sto fotek.“ Pomlka. „Vím, že ano, ale víš, že nemůžu. Dobře. Dělej, co umíš, a to mi bude stačit.“ Anitě se přesto podařilo prodat z této série půl tucet, a tak mohla Mia místo uklízení cizích domů strávit příštích šest měsíců nad novým projektem.

Takto její matka fungovala: jeden projekt po čtyři či šest měsíců, pak další. Pracovala a pracovala, až dospěla k hrstce fotografií, a z těch dokázala Anita obvykle alespoň několik prodat ve své galerii. Zpočátku za tak skromné ceny – pár set dolarů za kus –, že si Mia musela sehnat dvě zaměstnání, či dokonce tři. S postupem času však její dílo dosáhlo v uměleckém světě takového uznání, že se Anitě dařilo prodat víc kusů za víc peněz: dost, aby to pokrylo Miiny a Pearliny potřeby – jídlo, nájem, benzín do auta – i po odečtení Anitina padesátiprocentního podílu. „Někdy i dva nebo tři tisíce dolarů,“ oznámila mu Pearl s pýchou a Moody si to v duchu rychle spočítal: kdyby Mia prodala deset fotek za rok…

Někdy se snímky neprodaly – z Miina projektu s kostrami listů našel kupce jen jeden, a několik měsíců pak brala jednu příležitostnou práci za druhou: úklid, aranžování květin, zdobení dortů. Byla šikovná na všechno, co se dělalo rukama, a přednost dávala zaměstnáním, kde nepřišla do styku se zákazníky, kde mohla být sama a přemýšlet, žádná servírka, sekretářka, prodavačka. „Jednou jsem prodavačku dělala, ještě než ses narodila,“ řekla dceři. „Vydržela jsem to jeden den. Jeden. Vedoucí mi pořád mluvil do toho, jak věším šaty na ramínka. Zákazníci trhali z oblečení korálky a pak chtěli slevu. To budu radši sama v domě vytírat podlahy, než tohle snášet.“ Jiné projekty se však prodávaly dobře a vzbudily pozornost.

Jedna série – do které se Mia pustila poté, co nějaký čas dělala švadlenu – jim poskytla prostředky skoro na rok. Obcházela tehdy bazary a nakupovala stará plyšová zvířátka – vybledlé medvídky, opelichané psy, ošoupané králíčky –, čím lacinější, tím lepší. Doma jim rozpárala švy, vyprala kožíšky, načechrala vycpávku, přeleštila oči. Potom je zase sešila, ale naruby, a výsledky byly přízračně krásné. Zplstnatělá srst vypadala po rubu jako samet. Hotové zvířátko, přešité a znovu vycpané, mělo stejný tvar, ale jiné vzezření, krk a záda rovnější, uši vzpřímenější; v očích se teď leskla vědoucí jiskra. Působilo to, jako by se zvíře převtělilo do nějakého staršího, smělejšího a moudřejšího. Pearl moc ráda sledovala matku při práci, skloněnou nad kuchyňským stolem, postupující s přesností chirurga – skalpel, jehla, svorky –, aby hračky přeměnila v umění. Fotografie z této série prodala Anita všechny; jedna, jak dala vědět, se dokonce dostala do newyorského Muzea moderního umění. Snažně Miu prosila, aby udělala pokračování nebo sérii vytiskla znovu, Mia však odmítla. „Ten nápad už je uzavřený,“ řekla.

„Teď dělám na něčem jiném.“ A opravdu vždy dělala, pokaždé na něčem trochu odlišném, na něčem, co právě podnítilo její fantazii. Jednou bude slavná, tím si byla Pearl jistá; jednou její milovaná maminka bude patřit k umělcům, jako jsou de Kooning nebo Warhol nebo O’Keeffeová, jejichž jména každý zná. Proto jí alespoň zčásti nevadil způsob života, jaký vždy vedly, oblečení z druhé ruky, posbírané postele a židle, proměnlivá vratkost toho všeho. Jednoho dne uvidí matčinu genialitu všichni.

Takový způsob existence byl zcela nad Moodyho chápání. Dívat se na život Warrenových bylo jako sledovat kouzelnický trik, stejně zázračné jako proměnit prázdnou plechovku od limonády ve stříbrný korbel nebo vytáhnout z hedvábného cylindru ještě horký koláč. Ne, opravil se v duchu: bylo to jako sledovat Robinsona Crusoe, jak vyčarovává z ničeho celé živobytí. Čím víc času s Miou a Pearl trávil, tím víc ho fascinovaly.

Během odpolední s Pearl se Moody pomalu dozvídal něco o tom, jak vypadal jejich život v pohybu. Cestovaly nalehko: dva talíře, dva hrnky a hrst nesourodých příborů; každá jednu tašku s oblečením; a samozřejmě Miiny fotoaparáty. V létě jezdily se staženými okýnky, protože jejich volkswagen neměl klimatizaci; v zimě jezdily v noci s naplno puštěným topením a přes den pak zaparkovaly na nějakém slunném místě a přespaly v útulném autoskleníku, než se západem slunce opět vyrazily dál. Večer Mia zastrkala tašky do volného místa na nohy u zadního sedadla, přehodila přes ně poskládanou vojenskou deku a vytvořila tak lůžko, na které se obě tak akorát vešly. Aby měly soukromí, natáhly od zavazadlového prostoru k opěrkám předních sedadel prostěradlo jako malý stan. Když byl čas na jídlo, zajely ke kraji silnice a vzaly si něco z papírové tašky za sedadlem řidiče: chleba a burákové máslo, ovoce, někdy trvanlivý salám nebo paprikovou klobásu, když je Mia chytila ve slevě. Někdy jely jen pár dní, jindy i týden, dokud Mia nenašla místo, ze kterého měla dobrý pocit, a tam zůstaly.

Vždycky si našly nějaký byt k pronajmutí: obvykle malý, někdy i garsonku, cokoli, co si mohly právě dovolit a co šlo pronajmout z měsíce na měsíc, protože Mia se nerada vázala. Nové bydlení zařídily stejně jako v Shaker Heights, vyhozenými a bazarovými věcmi, které zrenovovaly nebo aspoň uvedly do přijatelného stavu; Mia zapsala Pearl do místní školy a našla si práci, která vystačila na obživu. A potom se pustila do dalšího projektu, pracovala, zakousla se do svého nápadu jako pes do kosti, na tři měsíce, nebo čtyři, nebo šest, dokud neměla sérii fotografií, již mohla odeslat Anitě do New Yorku.

Temnou komoru si zřizovala v koupelně, potom co Pearl usnula. Po prvních několika stěhováních už to měla v malíčku: misky na namáčení fotografií do vany, prádelní šňůra na sušení natažená od tyče ve sprše, srolovaný ručník dole u dveří, aby škvírou neproniklo žádné nadbytečné světlo. Když skončila, nastohovala misky do sebe, zvětšovák poskládala do kufříku, sklenice s chemikáliemi uložila pod umyvadlo a vydrhla vanu, aby se jen leskla, až se Pearl ráno půjde osprchovat. Pootevřela v koupelně okýnko, šla spát, a než se Pearl probudila, kyselý pach vývojky stačil vyvětrat. Jakmile Mia odeslala snímky, Pearl už věděla, že zas všechno sbalí do auta a celý proces se bude opakovat. Jedno město, jeden projekt, a pak byl čas jet dál. Tentokrát to však mělo být jiné. „Zůstáváme nastálo,“ oznámila Pearl a Moody si najednou připadal závratně lehký, jako přefouknutý balonek. „Máma mi to slíbila. Tentokrát se už nadobro usadíme.“

Jejich kočovný, umělecký způsob života se Moodymu zamlouval: byl z duše romantik. Každé vysvědčení měl s vyznamenáním, ale nezatížen praktickými starostmi snil o tom, že nechá školy a křížem krážem zcestuje celou zemi po vzoru Jacka Kerouaca – jen bude místo básní psát písničky. V místním antikvariátě si opatřil ohmatané výtisky Na cestě a Dharmových tuláků, poezii Franka O’Hary, Rainera Marii Rilkeho a Pabla Nerudy, a ke svému nadšení objevil v Pearl další básnickou duši. Nečetla toho tolik co on, to se rozumí, protože se tak často stěhovaly, ale velkou část dětství strávila po knihovnách, mezi jejichž regály jakožto věčně ta nová, co jde z jedné školy do druhé, nacházela útočiště a nasávala knihy, jako by byly vzduch – a vlastně, svěřila se mu ostýchavě, se chce stát básnířkou. Nejoblíbenější básně si přepisovala do ošoupaného spirálového bloku, který nosila neustále při sobě. „Aby byly pořád se mnou,“ řekla, a když konečně Moodymu dovolila, aby si některé přečetl, zůstal dočista oněmělý. Chtěl se vplést do drobných kudrlinek jejího písma. „Nádhera,“ vzdychl a Pearlin obličej se rozzářil jako lucerna, a Moody si druhý den přinesl kytaru, naučil ji tři akordy a stydlivě jí zazpíval jednu svoji písničku, kterou ještě nikdy nikomu nezazpíval.