Přeložila Michaela Tylová

Pozn. překladatelky

Citace z básně Williama Wordswortha „Já bloudil samotný jak mrak“ je použita v překladu Zdeňka Hrona, citace z Hamleta od Williama Shakespeara v překladu J. V. Sládka a citace z Bible je z Českého studijního překladu.

THE MINUSCULE MANSION OF MYRA MALONE

Copyright © 2023 by Audrey Burges

All rights reserved.

Translation © Michaela Tylová, 2023

ISBN 978-80-249-5311-3

Obsah

- · 1 ·

- · 2 ·

- · 3 ·

- · 4 ·

- · 5 ·

- · 6 ·

- · 7 ·

- · 8 ·

- · 9 ·

- · 10 ·

- · 11 ·

- · 12 ·

- · 13 ·

- · 14 ·

- · 15 ·

- · 16 ·

- · 17 ·

- · 18 ·

- · 19 ·

- · 20 ·

- · 21 ·

- · 22 ·

- · 23 ·

- · 24 ·

- · 25 ·

- · 26 ·

- · 27 ·

- · 28 ·

- · 29 ·

- · 30 ·

- · 31 ·

- · 32 ·

- · 33 ·

- · 34 ·

- · 35 ·

- · 36 ·

- · 37 ·

- · 38 ·

- · 39 ·

- · 40 ·

- · 41 ·

- · 42 ·

- · 43 ·

- · 44 ·

- · 45 ·

- · 46 ·

- · 47 ·

- · 48 ·

- · 49 ·

- · 50 ·

- PODĚKOVÁNÍ

Mým rodičům, Dennisovi a Jeně: mým prvním vypravěčům, mým prvním čtenářům, mým prvním redaktorům, mému prvnímu milostnému příběhu

A Nině: naší Trixie, která nám nikdy nepřestane chybět

· 1 ·

Nepředvídatelný začátek

(Úryvek ze stránky Minivilka Myry Maloneové, 2015)

BYLO NEBYLO, BYL JEDNOU JEDEN DŮM.

Ještě chvíli počkejte, než budete číst dál. Zhluboka se nadechněte, jestli vám to pomůže, a zamyslete se. Chci, abyste navštívili to místo, které se vám vybavilo, když jste četli ta slova, protože jimi začínal skoro každý příběh, který jsem slyšela, když jsem byla malá. A pokud budete s Minivilkou trávit svůj čas, jsou ta slova stejně dobrý začátek jako každý jiný. Bylo nebylo, byl jednou jeden dům.

Jaký dům vidíte, když zavřete oči? Kolik má pokojů a co je uvnitř? Pokud byste v něm žili, kde byste spali, jakou barvu by měly ručníky pro hosty a jak byste si připravovali čaj? Jaká hudba by se odrážela ode stěn? Hrála by z luxusního přehrávače, nebo ze staré Victroly?

Pokud máte rádi pohádky, možná jste si představili kamennou chaloupku s úzkými, klenutými dveřmi – museli byste se skrčit, abyste se hlavou nebouchli o dřevěný rám, a když se pozorně podíváte, možná na zaobleném dřevě uvidíte mělký důlek od nespočtu návštěvníků, kteří se neskrčili. Možná proto je hned vedle vchodu přívětivý, polstrovaný otoman, abyste se mohli svalit a chvíli si mnout kebuli, než se rozkoukáte.

Nebo možná nejste pohádkový typ. To nevadí. Moje kamarádka Gwen se taky nevyžívá v prskavkách a perníčcích a dům v její hlavě je skleněná záležitost na pláži, se všemi povrchy hladkými a světlými jako v Supermanově Pevnosti osamění, jen se tam vyskytuje podstatně víc plavčíků a Prady. Taky má z nějakého důvodu jako mazlíčka delfína? Prostě to přijměte. Každý si může vymyslet svoje vlastní zdi i zajímavosti, které jsou uvnitř nich, aniž by člověk musel přemýšlet, jak dobře se dají vyčistit delfíní bobky z italské kůže. (Ne, taky netuším, proč toho delfína pouští na gauč, ale soudit ji nebudu.)

No nic. Ať je váš dům jakýkoliv – ať si místo, kde strávíte své bylo nebylo, vysníte jakkoliv –, je váš, protože jste ho tak stvořili. Sami si vyberete nábytek a umění, konzervy naskládané ve skříňkách, úchytky, kterými ty skříňky budete otevírat, protože je to vaše představivost a ona je vaše jediné omezení.

Moje taky, ale já umím ještě něco jiného: já svou fantazii přetvářím ve skutečnost.

Tu schopnost mají patrně i jiní lidé – pomocí neomezeného množství peněz a času dávají svým snům reálnou podobu –, ale to není můj případ. Já mám malý dům, který je zároveň hodně, hodně velký. Vlastně spíš vilu. Vilku. (Nelíbí se jí, když ji píšu s malým písmenem.) A Vilka je jako plátno pro zvláštní druh umění. Je to galerie malých snů – některé jsou moje vlastní, některé jsem zdědila, některé se mnou velkoryse sdílí přátelé a rodina a lidé jako vy. A já těmi sny plním celý svět. Můžu vytvořit malou koupelnu s azurově modrou vanou na ozdobných nožičkách nebo ložnici s maličkými růžičkami na každém povrchu. Když do jídelny nemůžu najít tu správnou kredenc, můžu vyrobit takovou, jakou tam chci mít, protože ti, kteří mě to naučili – děda Lou a jeho žena Trixie –, mi předali všechno, co věděli o truhlářství, malování, řezbářství a šití. A co mě nenaučili, to jsem se naučila sama. Vím, které drahokamy vypadají jako voda a jaké pero umí nakreslit ten nejpřesvědčivější řetízkový steh na utěrku, která je příliš malá na vyšití. Umím být eklektická nebo tradiční, moderní nebo romantická, a Vilka ty sny vstřebává do svých zdí.

Nebyla jsem si jistá, jestli nebo jak se o ně podělit s někým dalším. Ale jsem ochotná to zkusit.

· 2 ·

PARKHURST, ARIZONA, 2015

Tahle čajová konvička chce být součástí pokoje, ale nikdy do něj nemůže patřit doopravdy.

Myra přestala psát a zadívala se na kurzor myši, který na ni blikal a čekal na její další postřeh. Každé slovo bylo pečlivě uvážené a všechna písmena byla sytě růžová. Když zavřela oči, viděla zírající tváře z tisíců obrazovek, dychtící vkročit do té malé místnůstky. Ustoupila od stolu, dřepla si na půdě srubu před široký podstavec Minivilky a nakoukla do drobné knihovny v zadní části domu. Váhavě natáhla prsty ke konvičce pokryté malovanými porcelánovými sedmikráskami a přistrčila pod ni stříbrný podnos, aby tak zkusila zakrýt, jak moc se ke krbu v knihovně nehodí. Po obou stranách malovaných plamenů postavila houpací křeslo.

Bylo to špatně. Všechno to bylo špatně. Hůř, bylo to pod její úroveň.

„Tohle nejde,“ zhoupla se na kolenou dozadu a zírala do místnosti. „Dám tomu ještě chvíli, ale nemyslím si, že změním názor.“

Gwen vzhlédla od notebooku s pečlivě neutrálním výrazem, aniž by vynechala jediný úhoz. Myra viděla, že se snaží neotočit oči v sloup. „Kolik tejdnů už na tý knihovně děláš? Jak dlouho je podle tebe ještě bude zajímat Nancy Drew a případ kam mám sakra dát tu konvičku?“

„Řeklas, že ji musím použít. Byl to tvůj nápad, ne můj.“ Práce na knihovně byla pro Myru, jako všechny práce na Vilce, jen pro ni. Ale její příběhy, fotografie i komplikované opečovávání domu zaujalo pozornost jejích sledujících – nejdřív stovek, potom tisíců a pak (jak?) stovek tisíc –, kteří na stránce Minivilka Myry Maloneové netrpělivě očekávají každý nový příspěvek. Ta stránka byl Gwenin nápad a když se několik týdnů po jejím založení začaly objevovat u Myřina vchodu miniatury, Myřin šok ustoupil rozpakům. Vilka byla její. Nezvala do ní návštěvníky. Ale Gwen se do balíčků dívala každý týden a na sociální sítě Vilky vesele přidávala přehnaná poděkování za každého maličkého porcelánového klauna nebo malý pár mosazných kozlíků do ohniště, které ten týden bez vyzvání dorazily poštou.

„Řekla jsem, že musíš zkusit použít něco z toho, co ti lidi posílají,“ řekla Gwen. „Jako experiment. Nemusíš použít všechno – ani bys neměla, protože čím budeš vybíravější, tím víc se budou snažit dostat dovnitř. To zvýší sledovanost.“

„Vrátím věci zpátky tak, jak byly. Tohle nepůjde.“

Gwen pleskla notebookem o široká prkna půdy. „Ani by mě nenapadlo pochybovat o úžasné Myře Maloneové, ale nech mě něco zkusit.“ Postavila se, došla k Myře, sebrala konvičku z Vilky a v dlani pečlivě zkoumala její křehký porcelán.

„Vážně?“ Myra s úlevou vzhlédla. Nebylo obvyklé, aby Gwen pochopila závažnost podobných rozhodnutí.

„Jo. Je to jenom hloupá konvička, ne starověkej mayskej amulet, kterej za něco musíš úplně přesně vyměnit, aby tě nerozmáčknul obří balvan. Škoda. Posouváš ji tu z místa na místo už dvacet minut, tak jsem se těšila, že by to mohlo bejt něco důležitýho.“

„Víš, že tě tu nikdo nedrží, viď? Můžeš vyrazit zpátky do kanceláře a nechat mě tu pracovat.“

„Taky tě mám ráda, Myro.“ Gwen vyplázla jazyk a rázem z ní byla zase sedmiletá holka, která si dobírá svou kamarádku z dětství, ačkoliv jim oběma bylo třicet čtyři. „Navíc je sobota, v sobotu vždycky aktualizujeme stránky. Nezapomeň, že Minivilka je i moje investice – pořád počítám s tím, že to bude velká věc. Vtip byl rozhodně úmyslnej.“ Vzala z rohu knihovny malého houpacího koníka a nechala si ho na dlani pohupovat sem a tam, do stejného rytmu, jakým zadumaně pokyvovala hlavou. Od oprýskané barvy červeného sedla se odráželo světlo, zatímco Gwen bez jediného slůvka zvažovala a zamítala nápady. Pozorovat Gwen bylo jako pozorovat diváka při tenisové hře, kterou nikdo jiný nevidí. „Mohla bys dražit místo. Jakože prodávat místa ve Vilce. Celý místnosti, který by si lidi mohli vyzdobit.“ Zajíkla se. „Soutěž esejí!“

„Ne.“ Myra si nemyslela, že musí něco dodávat. Vzala houpacího koníka Gwen z ruky a postavila ho zpátky do rohu knihovny. „Opatrně, prosím,“ řekla. „Toho koně jsem vyráběla s Trixie a dědou.“

Gwen se zamračila, spíš kvůli odmítnutí jejího úžasného nápadu než za pokárání s houpacím koněm. Byla organizátorka. Žádný malý nápad nebyl uchráněn před její snahou ho rozvést; v hlavě se jí rodily rozsáhlé multimediální říše. Myra si občas přála, aby Vilku Gwen nikdy neukázala. Ale to by znamenalo vrátit se o pár desítek let zpět do doby, kdy jim bylo oběma sedm a Gwen se, potom co se přistěhovala do sousedství, vecpala k Myře na půdu a oznámila, že budou už napořád nejlepší kamarádky.

V té době to bylo skoro osmnáct měsíců, co Myra naposledy opustila dům. Když ji konečně propustili z nemocnice, bylo Myře pět a půl. Půl roku bojovala o život a když se prodrala zpět do světa živých, zjistila, že ji v něm všechno převyšuje a děsí. Byl příliš veliký. Bezpečně se cítila jen ve srubu. Byla v něm v bezpečí, protože její dědeček, děda Lou, sám sbil trámy a zdi dávno předtím, než se narodila, a tím základy obdařil klidem, který z něj vždy vyzařoval. Byla v něm v bezpečí, protože jeho půda chránila Vilku, která patřila Trixie – dědově ženě – před tou nehodou, která ji zabila a málem zabila i Myru. Byla v něm v bezpečí, protože Vilka chránila Myřinu duši způsobem, který neuměla vysvětlit, dávala jí k prozkoumání nové světy – v mnohem přijatelnějším měřítku – a ty světy zase nechávala mizet. Bylo to tajemství mezi domem a Myrou.

Myra vymezovala hranice svého života podle zdí, které ho obklopovaly. Zůstala uzavřená stejně jako Vilka samotná, zamčená na petlici ve svém vlastním těle. Jediné její přátelství existovalo proto, že ho Gwen stvořila čirou silou vůle – nic jiného jí ani nezbývalo –, když si po schodech razila cestu do podkroví od základní školy, během vysoké školy i na postgraduálu, jen aby Myru našla přesně tam, kde ji nechala: uvnitř, nahoře, jak zařizuje místnosti, které nikdo jiný nevidí. Až si konečně Gwen před šesti měsíci dupla a trvala na tom, že je Vilka moc krásná na to, aby ji nesdílela s okolním světem, ve vzteku vyhodila výtisk nejnovější Myřiny povídky do vzduchu a křičela, že je načase, aby se ty stovky stran dostaly někam, kde si je budou moct prohlédnout ostatní. Když neukážeš sama sebe, ukaž aspoň svoje dílo. Ukaž příběhy o tom, co děláš. Ať přijde svět za tebou.

Teď už bylo příliš pozdě rušit pozvání – Gwenino rozhodně, o zástupech virtuálních návštěvníků, které přilákala, ani nemluvě. Teď měla Myra tuhle konvičku – vlastně stovky konviček různých velikostí a vzorů. Měla krabice a tašky překypující konvičkami na čaj, na kávu, na čokoládu, dokonce i několik maličkatých mosazných samovarů. Všechny toužící po místě ve Vilce. Myra nepřítomně sevřela kamenný přívěsek ve tvaru žaludu, který nosila na krku, a posouvala ho na řetízku ze strany na stranu, když se opět zadívala na knihovnu. Na mořených třešňových policích ležely svazky Plathové a Boudelaira, čekající, až bude vedle mramorovaného krbu a jeho veselých malovaných plamenů prostřena pozdní svačina.

Tahle čajová konvička chce být součástí pokoje, ale nikdy do něj nemůže patřit doopravdy.

Myra přesně věděla, jak se ta konvička cítí.

Uklidila ji zpět do obalu, oprášila si ruce o předek kalhot a zbavila se tak posledních stop po venkovním světě na své kůži. Pod ní, v částech srubu, kterým se vyhýbala, se o všechny zdi opíraly vratké stohy neotevřených krabic a přepravek a tím zužovaly chodby a zmenšovaly místnosti. A pod tím, schované pod krabicemi, ležely obálky stále křiklavějších barev, jejichž odstíny žluté a oranžové a rudé měly za úkol předat stejně důležité varování jako u jedovatých zvířat. Pozor. Pozor. Ignoruj mě jen na vlastní nebezpečí.

Nezbývá moc času.

· 3 ·

PARKHURST, ARIZONA, 1987

„JSOU TU NĚJAKÝ HOLČIČKY, KTERÝ HLEDAJÍ DÁRKY? NE? TAK si myslím, že s touhle lodí budu muset zase zpátky do obchodu s dárky.“ Děda Lou držel obě dlaně na čele jako kšilt a otáčel hlavou ze strany na stranu jako periskop, slepý k páru blonďatých culíčků, které poskakovaly těsně pod hranicí jeho zorného pole.

Myra věděla, že ji vidí. Věděla, že ji škádlí. Ale dědeček měl specifický styl škádlení, který se mohl z žertu rychle proměnit v netaktnost, když mu trvalo příliš dlouho poznat, že se jeho šestileté vnučce vtip nelíbí.

Když si Myra uvědomila, že skákáním jeho pozornost neupoutá, zakřičela: „Dědo, jsem tu já! Já tu jsem! Já hledám dárky!“

„Ty? Ale běž. Ty nejsi malá holčička. Už jsi určitě dost stará, abys mohla řídit.“

„Dědo! Ne. Je mi teprv šest.“

„Jsem si jistej, že jsi na to stará dost, ty můj dubínku.“ Vzal Myru do náruče a přejel svými drsnými prsty po náhrdelníku, který ještě od té doby, co jí ho Trixie jako dárek k pátým narozeninám připnula na krk, nesundala. „Dubínku“ jí říkávala Trixie a v rodině už ta přezdívka, potom co si Lou Trixie vzal, když byly Myře dva roky, zůstala. „Trixie by měla radost, kdyby viděla, jak jsi na ten přívěsek opatrná, Myro.“

Myra přívěsek sevřela v ruce a jako vždy ji překvapilo, jak je težký a hřeje. „Připomíná mi ji. Mám z toho být smutná?“

„Myšlenky na lidi, který máme rádi, jsou vždycky trochu smutný, když už tu s námi nejsou. Ale jsou i trochu šťastný. A teď se pustíme do lekcí řízení.“ Lou vedl Myru k autu, otevřel dveře na straně řidiče svého obrovského Lincolnu, limuzíny, která se tak moc nehodila do horského předměstí na okraji oblasti Mogollon Rim s nezpevněnými cestami, jež obvykle využívaly jen pick-upy a SUV. Posadil ji za volant a ruce jí položil na široké kovové kolo obalené v kůži. Myra za autem uslyšela výkřik.

„Tati? Co si myslíš, že děláš?“ Myřina matka, s natáčkami ve vlasech a se zapálenou cigaretou pohupující se mezi dokonale namalovanými rty, běžela po štěrkové cestě směrem k nim. Síťové dveře u vchodu do srubu za ní sykly a s prásknutím se zabouchly. „Vyndej ji odtamtud.“

„Nedělám vůbec nic, Diane. Jen předstírám, že jí dávám lekce řízení.“

„Pokud vím, tak řízení není legální zábava pro šestileté děti, tati.“

„Kdo ví, jestli není talent od přírody? Mám v autě pár telefonních seznamů, co jí můžu hodit pod zadek, a můžu dupnout na brzdy, když to bude potřeba.“

Myra koukala z jednoho dospělého na druhého a čekala, až vtip dozní, jako vždycky. Lou byl vždycky šprýmař, ale jeho schopnost číst reakce ostatních na jeho vtipy se od té nehody snížila. Trixie působila jako tmel, dílek skládačky, který dovedl rodinu k harmonii, ale po její smrti se jejich vztahy rozladily.

„Co tady děláš, tati?“

Myra si oddychla. Boční útok – změna tématu – dědu občas vykolejil, odlákal k jinému hovoru. A opravdu, odstoupil od dveří auta, dostatečně daleko na to, aby Myra mohla vyklouznout zpoza volantu. Běžela k matce a zatahala ji za ruku. „Děda říká, že má nějaký dárky a že potřebuje někoho, komu by je dal, aby je nemusel vozit zpátky do obchodu s dárky.“

„Dárky, jo?“ Diane ukázala na kufr limuzíny. „Copak tam máš tentokrát?“

Lou si o sebe zamnul dlaně způsobem, který vypadal méně jako radost a víc jako snaha si zahřát ruce. Ze rtů mu pomalým hvizdem unikl vzduch, který se v zimním listopadovém vzduchu změnil do oblaku páry. Lehký vánek ze severu ho odfouknul směrem na jih, přes ledový okraj arizonských hor dál k poušti, kam se Lou později vrátí. „No, tak se na to hned podíváme, co?“ Šel pomalu ke kufru auta jako moderátor televizní soutěže a podal Myře klíčky. „Jen do toho, dubínku.“

Než Myra strčila klíček do zámku a odemkla, zhluboka se nadechla. Kufr se otevřel s boink, které ji pokaždé překvapilo, byl to spíš čertík v krabičce než auto, tím spíš, když nikdy nebylo jisté, co je uvnitř.

Bylo tomu tak i tentokrát.

Louova vysoká, hubená postava zaduněla smíchem, jak se uchechtl, když si jako Santa Claus přejel palci pod kšandami. „Slyšel jsem tě, jak jsi na poslední návštěvě říkala, jak moc ti chutnají,“ řekl. „Když dělala Trixie to dušené, pamatuješ?“

Myra si to nepamatovala, a i kdyby měla paměť na dušené maso, takovou, kterou si lidé obvykle nespojují s šestiletými dětmi – typem lidí, kteří nejsou známí svým uměním docenit dušené –, obsah kufru by stále nedával smysl. V prostoru mezi koly bylo vyskládaných minimálně šest plochých přepravek plně naložených nízkými modrými konzervami, které měly všechny stejnou etiketu.

„To jsou… to jsou vídeňský párky?“ zašeptala zmateně Diane, což si Lou očividně vyložil jako úžas.

„To teda jsou! Za tu cenu jsem je tam nemohl nechat, obzvlášť potom, co Myra tak zhltla ten slanej koláč. Nemohla se ho nabažit, pamatuješ?“

„Tati.“ Diane zavrtěla hlavou. „To si sotva pamatuju já. To bylo… kdy, na Nový rok? Dva, tři roky zpátky?“

„No, já si to pamatuju dokonale. Bez ohledu na to, co řekneš, se na něj Myra vrhla jako prase ke žlabu. Trixie o tom mluvila každou chvíli, no ne?“ Lou otázku namířil za Dianina záda, jako by za ní její nevlastní matka stála, místo aby ležela v rohovém hrobu pod říční břízou na hřbitově Saint Mark’s, hodinu jízdy odtud. Jako by si dala ruku v barvě pečicího papíru v bok a přitakala, dejme tomu třeba „Pravda pravdoucí, Lou,“ a pomohla zmateným příjemcům Louovy štědrosti vyložit plný kufr vídeňských párků. A opravdu, vídeňské párky by dávaly stejný smysl jako cokoliv jiného o Trixie, která jim do života vstoupila tak zvláštně a náhle, jako z něj odešla.

„Dobře. To je… moc hezký. Myro, můžeš dědečkovi poděkovat?“

Myra na ty malé modré konzervy zírala a naprosto jistě věděla, že je matka s otcem pečlivě vyskládají do prádelny. Každý den jednu otevřou a budou hledat nové recepty a dušeniny a pokrmy, které jim poslouží, dokud nebude spořádán poslední mokrý, gumový válec. Budou je servírovat na jejím tácku se Starostlivými medvídky s elastickými nakládanými okurkami, které zabírají ve svých velkých zavařovacích sklenicích místo ve spíži od dědovy poslední návštěvy velkoobchodu. Když příště jedla před dědou, držela Myra odhodlaně pusu v nepřetržitém výrazu znechucení. Kdyby ne, kdo ví, co by ji mohlo čekat v kufru plném překvapení?

Natáhla se pro modrou konzervu a chytla ji tak, jak by asi držela vlhký spadlý list nebo neobyčejně slizkého červa. „Děkuju, dědo.“

„Nemáš zač, zlatíčko. Pěkně si je užij, hm?“

„Ano, dědo.“

„Chceš jich pár hned?“

„Ne, děkuju.“

„Zůstaneš tu dneska přes noc, tati?“ Diane mluvila nad Myřinou hlavou, jak nakukovala do auta, aby se podívala, jestli má Lou na předním sedadle cestovní tašku. Co Trixie zemřela, byl otec častý neohlášený host jejich srubu, obvykle se objevoval okolo večeře a sedával se svým zetěm v zadním pokoji, kde spolu hrávali hry, dokud jeden nebo druhý neusnul jako děti na pyžamové party. Dave byl stejně tichý, jako byl Lou společenský, a oba se vzájemně doplňovali způsobem, který Diane nutil si ve vlastním manželství připadat jako třetí kolo u vozu – ale aspoň si díky otci mohla popovídat s někým dalším, což bylo něco, co Dave ani Myra často nedělali, oba uzavřeni do světů ve svých hlavách.

„Ne, dneska ne. Jsem jen na krátkym výletě pro zásoby do spíže. Měl bych se vydat na cestu zpátky, než se setmí. Ale než pojedu, měla by se Myra podívat na zadní sedadlo.“

Myra, která stále ještě znechuceně zírala na svou konzervu vídeňských párků, se vyděšeně podívala na Diane a stejné zděšení viděla i na matčině tváři. „Už máme jídla dost, vážně. Jestli nám dáš ještě něco, budeme muset k domu přistavit –“

„Není to jídlo.“ Lou se natáhl pro Myřinu ruku, kterou mu váhavě podala. Konzervu s párky položila na zem, kde by ji – s trochou štěstí – mohl děda svým Lincolnem přejet. „Tak ty zadní dveře otevřeme, co říkáš, broučku?“

Myra dveře u dědečkova auta nesnášela. Byly těžké, otevíraly se, jak se jim zachtělo, a nejednou jí přiskříply prsty. Držela se zpátky a zavrtěla hlavou. „Můžu se jít dívat na televizi?“ zeptala se matky.

„Myro, buď slušná.“

„To je dobrý, Diane. Pravděpodobně se ještě nevzpamatovala z těch párků. Pojď, Myro. Otevřu ti je.“ Vzal za chromovanou kliku, dveře velké jako vrata od stodoly otevřel dokořán a máchl před sebou rukou jako kouzelník. „Je to všechno tvoje, zlatíčko.“

Myra pustila Louovu ruku a opatrně udělala krok vpřed, pak dva a pak vylezla úplně nahoru na chladnou kůži zadního sedadla.

Byla příliš velká, než aby viděla všechny detaily najednou, i přesto, že jich už tolik znala. Viděla vlnky a spirály bílého vyřezávaného štítu Vilky, který se klenul nad maličkými okapy, jejichž odraz se zrcadlil v oknech z opravdového skla. Rukama přejela po široké, špičaté střeše, na níž byly stovky malých šindelů a jeden z čelních rohů objímala kruhová věžička. Dům byl obrovský, byl usazený na desce z překližky, která byla ohraničená maličkým plůtkem z kovaného železa a tlačila na zadní stranu předního sedadla. Nad cestičkou k přednímu vchodu, namalovanou tak, aby připomínala kamenné dlaždice, visela na háku lucerna.

Myra za sebou slyšela, jak se děda směje. „Z toho auta už ji možná nikdy nedostaneme, Diane.“ Strčil hlavu dovnitř. „A možná tu stejně bude muset zůstat. Bylo skoro nemožný ten dům dostat dovnitř a budete mi muset pomoct ho dostat ven.“

Diane strčila hlavu do auta hned vedle hlavy svého otce a zalapala po dechu. „Tati, je obrovskej.“ Váhavě natáhla prst k železnému plotu. „Tos – tos postavil ty?“

„Sem tam nějakou maličkost. Kousek po kousku. Bejval menší, protože ještě nemíval tohle.“ Rukou něžně pohladil základnu. „Ale dům samotnej patřil Trixie. Měla ho, když se přistěhovala, a uložili jsme ho rovnou na půdu, jak byl velkej. Občas s Myrou chodily nahoru a hrály si s ním. Myslím, že vždycky plánovala, že ho jednou předá Myře.“

Myra se matce o Vilce nikdy nezmínila. I když jí Trixie nikdy přímo neřekla, že je maličký dům jejich tajemství, Myra ho schovala do kapsy jako poklad, speciální místo, které se vyskytovalo jen na půdě dědečkova domu ve tvaru písmene A, jenž stál u ohybu řeky, prchavá kouzelná bublina, která neexistovala nikde jinde. Poté co Trixie zemřela a Myra se konečně vymotala z hlubin bolesti a gázy, která ji v nemocnici obklopovala, se její první myšlenky týkaly Trixie a Vilky, následované zdrcujícím smutkem při pomyšlení, že už ani jednu z nich nikdy neuvidí.

Diane stiskla otci loket. „Tati, jestli patřil Trixie, nemyslíš, že bys –“

„Co, nechat si ho? Čekat na lidi od ní, ať už je to kdokoliv, až přijdou a pokusí se svýma slizkýma rukama hrabat na něco, co milovala? Její rodina, která ani nepřijela, když –“ Lou vytáhl z kapsy džín kapesník a otřel si jím obličej, jako by si i přes listopadový chlad stíral pot. „Když jsme ji ztratili? Ne. Nemyslím si, že bych si ho měl nechat. Myslím, že by ho měla mít Myra.“

Myra si oddychla tichým výdechem, který slyšela jen ona sama. Ani si nevšimla, že zadržuje dech. Byla si tak jistá, že si Vilku nechá, osamělou a nemilovanou, příliš velkou na přestěhování. Bála se, že matka řekne ne a ona bude muset dědu sledovat, jak couvá příjezdovou cestou ven s domem vklíněným na zadním sedadle Lincolnu, že opustí Myru ještě předtím, než bude mít možnost Vilku vůbec otevřít nebo sepsat seznam divů, o kterých věděla, že jsou ukryté uvnitř.

„Mimochodem, jsou tam panty.“ Lou ukázal na mosazné, pevně zapnuté přezky na zadní straně domu. Myra už o nich věděla. „Na boku se otevírá jako škeble a uvnitř jsou na pantech i malý místnůstky – celý se to jakoby rozkládá. Nejzajímavější věc, co jsem viděl. Jen jsem ho přidělal na základnu, aby vším pořád mohla hýbat. A k tomu tu mám i celou krabici na klobouky plnou malejch věcí, který Trixie používala – je na předním sedadle. Ještě že nezůstávám přes noc. Už by se mi sem nevešel ani kartáček!“ Došel na stranu spolujezdce a vytáhnul kulatou krabici na klobouky potaženou potrhaným hedvábím v barvě uschlých růží. „Nemám ponětí, co všechno tu je. Nábytek a tak. Spousta zábavy.“

„Kam si myslíš, že se nám něco takovýho vejde, tati? Chci říct, je to moc hezký a Myře se bude líbit, ale nevypadá to jako hračka. Spíš jako muzejní kousek. Nemyslíš –“

„Patřil Trixie, Diane.“ Hrubost v jeho hlase je obě zarazila a Myra sledovala, jak si sukovitou rukou zakryl oči. „Patřil Trixie. A teď patří Myře. Můžete ho dát na půdu, může si s ním hrát tam. To vždycky dělala s Trixie. Nezabere žádné místo.“

Myra přemítala, jestli je vhodný čas na žadonění, jestli může pomoct převážit váhu směrem k ano, nebo spíš utvrdí ne. Rozhodla se to zkusit. „Tolik se mi líbí, mami,“ řekla s uctivostí obvykle vyhrazenou pro sladkosti. „Tak moc. A budu se o něj moc pěkně starat, slibuju.“ Upřela svoje velké modré oči na Loua. „Babička Trixie by na mě byla moc hrdá, dědo. Budu moc opatrná.“

Lou přikývl. „Já vím, že budeš, dubínku.“ Podíval se na svoji dceru a zvedl jedno obočí. „Jak tý tvářičce můžeš říct ne?“

O několik hodin později – když děda a máma a táta vyvlekli dům i s podstavcem z auta, cestičkou ke dveřím a úzkými schody nahoru na půdu, a děda jí pomohl dům odepnout a na těžkých pantech ho rozložit – zírala Myra do sady zrcadel nad širokým krbem a přemýšlela, co na její tváři způsobovalo takové obtíže říct ne, a viděla, jak na ni mrklo jedno modré oko.

Stalo se to tak rychle, že si to musela představovat.

Jedním okem mrkat neuměla.

· 4 ·

PARKHURST, ARIZONA, 2015

KDYŽ MYRA ZAČALA NACHÁZET BAREVNÉ OBÁLKY S ČÍM DÁL naléhavějšími odstíny žluté, oranžové a červené rozptýlené na nečekaných místech jako podzimní listí, bylo už téměř pozdě. Diane vždycky měla před Myrou tajemství, aby svou dceru chránila před realitou života tam venku, jako by byla stále dítě, a ne vcelku samostatná žena po třicítce, třebaže taková, která nikdy nechodí ven.

Nakonec to byla Gwen, kdo jí tu novinu sdělil. Dorazila tehdy ve svém elegantním BMW štěrkovou příjezdovou cestou ke srubu a jeho masivním kulatinám, které se za celá desetiletí od chvíle, co děda Lou srub postavil, vůbec nezměnily. Myra nešla ke dveřím, věděla, že Gwen udělá to, co dělala vždycky: projde vchodovými dveřmi a zamíří rovnou nahoru na půdu, stejně jako když byly děti. Když došla až na vršek schodů, pořád nemohla popadnout dech.

„Věděla jsi o tomhle?“ Gwen dvěma kroky přešla půdu a hodila před Vilku noviny s červeně zakroužkovaným inzerátem.

Myra noviny zvedla. „Proč bych měla vědět o dražbě nemovitosti?“

„Protože ta dražená nemovitost je váš dům.“

Myra zamžourala na drobné písmo, všimla si jen adresy místního soudu, kde k dražbě dojde, a nevšimla si, že její bydliště – její srub, srub Vilky, její celý život – je ta nabízená nemovitost. „Jak – jak je tohle možný?“ Myra se zděšeně podívala na Gwen. „Viděla jsi dole mámu?“

„Je na dvorku, ryje.“

„Samozřejmě že ryje.“ Diane se nikdy nepřestala snažit proměnit jejich pouštní dvorek ve svěží a plodnou zahradu a skutečnost, že za několik desetiletí vypěstovali jen pár tuctů rajčat – a to se jim podařilo jen díky pařeništím –, ji nikdy neodradila. Její současná posedlost byly růže, v hojném množství vysázené podél jižní strany domu a zase vyměněné, poté co nevyhnutelně podlehly chladu a nedostatku světla, protože byly ukryté pod borovicemi.

„Kolik času tráví venku?“

„Hodiny.“

„Chceš, abych s tebou počkala?“

„Nebudu čekat.“ Myra vstala a hledala po místnosti svoje oprýskané dřeváky, jediné boty, které kdy nosila, když už nosila boty. „Jdu si s ní promluvit.“

Gwen vykulila oči. „No dobře. Co můžeš udělat hned… Jdu s tebou.“

„Ne. Zůstaň tady.“ Myra ukázala na spíž. „Vyskládej ty plechovky.“

„Vždyť jsou maličký jako náprstky…“

„Chvilku to potrvá. I tak to udělej. Budu hned zpátky.“ Myra sešla ze schodů, prošla labyrintem naskládaných krabic a zamířila na zahradu. Po cestě se zastavila, aby sebrala barevné obálky, které poslední dobou nacházela, a pak rozrazila zadní síťované dveře.

Diane překvapením otevřela pusu. „Myro? Co tady děláš?“

„No, mami, vypadá to, že teď budu muset venku trávit hodně času, jestli nám prodají dům, tak jsem si říkala, že bych měla skočit za tebou a zeptat se, jestli se mnou nechceš probrat svoje plány. Kvůli domu. Kterej nám prodaj. Za šest tejdnů.“

Diane zkroutila rty do mrzuté linky. „Netušila jsem, že se to stane tak rychle.“

„To není úplně plán, mami.“

„Myslela jsem, že mi dají víc času.“

„Pořád neslyším plán, mami.“

„Musím zavolat Johnovi, zeptat se ho, jestli nemůžeme k němu –“

„Mami! Jakej máš, sakra, plán? Proč jsi mi neřekla, že máme problémy s penězma? Myslela jsem, že dům je splacenej!“

„Byl.“

„Ten minulej čas se mi nelíbí. Co se změnilo?“

„Ručila domem na půjčku,“ řekla Gwen, která se zjevila ve dveřích. „Tu aukci pořádá banka.“

„Na co, mami, potřebuješ zatracenou půjčku?“

Diane očima těkala mezi Myrou a Gwen a pak svěsila ramena. „Tu a tam na pár věcí.“

Gwen došla k Myře a položila jí ruku na rameno. „Ty krabice, Myro.“

Ukázala do srubu, kde ležely štosy a štosy krabic z vlnité lepenky naskládané u zdí, zužující chodby. Myřin pokoj v patře a půda byly jediné dvě místnosti, které nebyly přeplněné. Když už si Myra krabic vůbec všímala, viděla, že byly často neotevřené, nebo otevřené jen jednou, obsah byl pořád uvnitř. Běžela do srubu a náhodně vybrala velkou krabici, hned u dveří do kuchyně.

„Mami?“ Myra vytáhla bledě růžovou kabelku, s jemnou kůží stále nedotčenou, ještě zabalenou v papíru. Zpod kabelky se snesl papírek, účtenka s cenou sníženou na 797,99 dolarů. „Proč máš v krabici kabelku za osm set dolarů?“

Gwen otevřela další krabici a ze rtů jí vyšlo slabé hvízdnutí. „Boty od Frye. To je ale krása. Pořád je uvnitř papír –“

„Nechtěla jsem je zničit.“ Ve světle ze zadního vchodu se rýsovala silueta Diane. „Myslela jsem, že by mi slušely, ale nikdy se nenaskytla ta správná příležitost.“

„Je – je na tý krabici napsáno Valentino?“ Gwen otevřela další krabici, z níž vytáhla hedvábné šaty, které se z papírového obalu vylily jako hustá smetana.

„Co to všechno je, mami?“ Poprvé Myra doopravdy pořádně vnímala zúžený prostor v místnostech, pár zbývajících cestiček pro průchod, vratké štosy balíků a krabic a neotevřené pošty. Dole trávila tak málo času, tak málo času trávila s matkou, že si té změti věcí sotva všimla. Její matka a otec se rozešli před více než deseti lety, když se Myra zapsala do dálkového bakalářského studia, během nějž plnila úlohy na čím dál výkonnějších noteboocích usazených na starém dubovém stole na půdě. V kuchyni srubu se odehrávala hádka – Myra ji slyšela, ale sotva ji vnímala, předtím než odešel, a pak jí připadalo, jako by byl Dave pryč už hodně dlouho. Nějakou dobu – roky – se snažil přesvědčit Diane a Myru, že nastal čas, aby se vrátily do světa tam venku. Aby Myra chodila do běžné školy, aby jako rodina chodili jíst do opravdových restaurací, dělali výlety do míst za širokým borovým lesem, který obklopoval srub. Myra kroutila hlavou s takovou razancí, až se jí třáslo celé tělo, a Diane vždy křičela, že Dave Myru vyvádí z míry. Až se jednou přestal snažit vyvést z míry cokoliv dalšího – loď, ve které seděli, tu, kterou Diane odmítala dělat vlny. Dave z ní prostě vystoupil.

Jezdil k nim zřídkakdy, bydlel v elegantním bytě blízko skiareálu se svou přítelkyní, kterou Myra nikdy neviděla, a občas posílal nesouvislé e-maily, které působily spíš jako monology, než že by vybízely k odpovědi.

Krabice a tašky se postupně vršily a vzhledem k objemu zásilek, které daný týden dorazily Myře – drobnější balíčky než Dianiny, jistě, ale stejně –, Myra nikdy nezpochybňovala, jestli nejsou krabice zaplavující dům příznakem jiného druhu prázdnoty.

„Nechtěla jsem tě tím zatěžovat.“ Diane přešla místnost až k azurově modré krabici s bílou stuhou, kterou podala Myře. „Pořídila jsem ti tolik krásnejch věcí, ale nikdy nebyla ta správná příležitost. Myslela jsem, že bysme se možná něčím mohly odměňovat, pokaždé když vyjdeme z domu, a zkusit tak najít cestu zpátky ven…“ Diane naznačila směrem k rozlehlým horám za srubem. „Vzdala jsem se celýho světa, Myro.“

„Tím říkáš, žes to udělala schválně?“

„Ne.“ Diane šla úzkými chodbami směrem ke své ložnici za schodištěm. „Jsem tak unavená, Myro. Na malou chvilku zavřu oči.“ Zavřela za sebou dveře, než Myra stihla říct cokoliv dalšího.

Myra se podívala na Gwen. „Co – co vůbec můžeme dělat?“ Ztěžka dosedla na modrozelené sametové křeslo, ještě stále částečně zabalené do pěnové fólie. „Jak to vůbec funguje?“

Gwen si sedla na zem. „Nejsem si jistá. Bude poměrně jednoduchý zjistit, kolik celkem dluží, plus nějaký penále a podobně. Myslím, že se to musí splatit všechno. Nevím, jestli se to musí splácet podle nařízení soudu nebo můžeš zavolat bance nebo jak. Ale to můžu zjistit.“

„Proč by to dělala?“ Myra bezradně mávla rukou směrem ke krabicím. „Nic z toho nepotřebuje!“

„Myslím, že potřebovala něco jinýho.“ Gwen si povzdechla. „Měla jsem něco říct dřív. Všimla jsem si toho a věděla jsem, že ty sis nevšimla, protože to není něco, co bys vnímala.“

„Co má tohle znamenat?“

„Přesně to, co říkám. Moc si nevšímáš ostatních lidí. I když je máš přímo před nosem. Dá pořádnou práci se k tobě dostat blíž a myslím, že tvoje máma už se přestala snažit. Už dlouho je osamělá. Někdy, když přijdu pracovat na stránkách, si dole prostě sednu, piju čaj a nechám ji se vypovídat. Je to jako smršť slov. Ale ona je tu pořád, sama, vždycky. A byla, od tý doby, co –“

„Opovaž se to říct.“

„Neřeknu to. Ty ses o to neprosila. A určitě bys v pohodě zvládla, kdyby odešla. Jen si myslím, že zapomněla jak.“

Myra si vzpomněla na svoje narozeniny – hodně dávný milník, šestnácté nebo osmnácté – a na dort ve tvaru auta, který jí matka upekla, na její výraz plný naděje, když zapalovala svíčky. Jsou místa, kam se můžeme vydat, řekla Diane.

Myra si ani nekousla. Dorty nenáviděla. Zlobila se, že matka zapomněla. Další kapka v hlubokém moři nedorozumění, které vedly až do tohoto okamžiku, k uvědomění, že jí Diane vnutila novou skutečnost: Jsou místa, kam se můžeme vydat, protože tady zůstat nemůžeme.

Myra kroutila hlavou. „Ne. Tohle můžeme napravit. Mám peníze.“ V hlavě sčítala částky, rostoucí rezervu, na kterou nikdy nesáhla. „Odkládám si stranou většinu toho, co vydělám psaním.“

„Sháním ti ty nejlepší zakázky a naši klienti tě zbožňují, Myro, ale nemyslím si, že copywriter na volné noze vydělává dost na splacení dluhu bance. A i kdyby jo, nemůžeš utratit všechno, co máš, a nenechat si polštář. Musí existovat i jiná cesta.“

„Jsem jedno ucho.“

„Pojď zpátky nahoru. Něco vymyslíme.“ Gwen lákala Myru zpátky do srubu. Zvláštní změna oproti jejímu obvyklému úsilí dostat Myru ven. Myra ji následovala do domu a obě se cestou zpátky na půdu pomalu prodíraly bludištěm z krabic.

Myra se posadila vedle Vilky a skryla obličej do dlaní. „Ani nevím, kde začít.“

„Někde. Nemáš na výběr. Jen – nech mě se na chvíli zamyslet.“ Gwen došla k rostoucí hromadě miniatur a dárků v rohu půdy, všechny poslané doufajícími čtenáři, kteří se ucházeli o místo ve Vilce. Zvedla ozdobnou krabičku ne větší než krabičku od karet, stále zabalenou v celofánu, s maličkou porcelánovou panenkou uvnitř, téměř neviditelnou pod změtí blonďatých kudrlinek. „Mezitím bych si přála tě přesvědčit, abys použila hezčí panenku. Dostala jsi jich poštou tolik!“

„Nikdy jsem nechtěla použít žádnou panenku, pamatuješ?“ Myra natáhla ruku do kuchyně Vilky a snažila se ten dřevěný kolíček na prádlo postavit před modrý smaltovaný sporák. Na desce sporáku stála drobounká zapékací mísa značky Le Creuset, jejíž zlatavě žlutá barva byla sytější a přesvědčivější než kadeřavá žlutá příze na vrchu kulaté hlavy kolíčku. Myře se ten kontrast líbil, protože panenka působila jako vetřelec, a pro Myru bylo lepší, když se vymykala.

Gwen sáhla do kuchyně a kolíček sebrala. Panenku si držela u obličeje a napodobila její zamračený výraz. „Ahoj, já jsem Myra. Moje nejvíc úžasná nejlepší kámoška, machr přes sociální sítě, říká, že mě lidi chtějí vidět, jak žiju v Minivilce, a já jsem pasivně agresivně vyrobila tuhle kolíčkovou panenku, která vypadá jako rekvizita z představení Malý dům na prérii: Žalostná léta. Ani nemůžu nosit roztomilý botičky, protože nemám nohy! Jsem oblečená do starýho kapesníku, pravděpodobně použitýho. Není divu, že jsem tak načuřená! Jsem nejosamělejší čtyřiatřicetiletej kolíček na celym širym světě!“

Myra vytrhla kolíček Gwen z ruky. „Nejsem osamělá. Řekla jsem, že nechci používat panenky, a tohle není panenka. Trénovala jsem si šití. Ten kapesník byl babičky Trixie. Kolíček jsem vyrobila, když mě tenkrát učila šít – mám v krabici na klobouky několik dalších. Jen jsem tomuhle přidala svoje vlasy.“ Prsty si prohrábla blonďaté kudrliny na hlavě, které nikdy nebyly upravené do něčeho, co by nebylo příšerně hranaté. Byly jako geometrická úloha, kterou nezvládl vyřešit žádný přípravek na vlasy. „Minivilka není o lidech. Je o věcech. Malejch věcech. Je jako všechny ty pořady zaměřující se na úpravy interiérů. Vytváříš něco, v čem se lidi můžou vidět. Nemůžou se vidět v něčem, co je plný jinejch lidí.“ Panenku si držela vedle obličeje a napodobila její zamračený výraz, stejně jako to předtím udělala Gwen. „Ty ale chceš panenku. Přidala jsem panenku. Líbit se mi to nemusí.“

Gwen si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Myro, to je to, co se ti pořád snažím vysvětlit. Podle tebe je to o věcech. Ale vytvořila jsi něco většího než sebe. Lidi to možná začali číst kvůli těm maličkejm věcem a kvůli příběhům, který jsi o těch věcech psala. Ale proto nezůstali. Zůstali díky všem těm maličkostem o tobě, který se v příbězích objevovaly – všem těm zábleskům člověka, kterýho chtěj poznat. Člověka, se kterým chtějí v knihovně pít čaj z konvičky, kterou donesli jako dárek. Chtěj, aby ten člověk byl šťastnej. To je přivádí zpět.“

„Já se o nic takovýho neprosila.“

„Ale stejně to máš. A opravdu si nemyslíš, že jim něco málo dlužíš? Vím, že moc nevycházíš ven do… do toho všeho.“ Gwen trhla rukama a chaoticky je rozhodila směrem k vikýřovým oknům ve střeše, čímž naznačovala venkovní svět. „Ale já ven chodím, Myro, a jsem tu, abych ti řekla, že lidi potřebujou trochu odlehčení. Abych řekla pravdu, dost často je to tam venku deprimující. Dopřej nám trochu štěstí. Možná dokonce i trochu romantiky!“ Do ruky vzala další zdobenou krabičku, ve které byla jiná porcelánová panenka, tentokrát panáček v obleku. Držela panenky u sebe a napodobovala zvuky líbání.

„Mám ráda soukromí, Gwen, nejsem poustevník. Vím, že ‚to všechno‘ existuje.“ Napodobila trhavé rozhození rukou směrem k oknům. „Ale snažím se Vilku udržet ve stavu, v jakym ji udržovala Trixie. Pořád mám všechny kousky nábytku, který mi dala. Skoro.“ Myra se zamračila a znovu vypadala jako svůj kolíčkový dvojník. Poslední dobou se některé kusy ztrácely nebo se objevovaly na nových místech: azurově modrá kredenc i se svojí zlomenou kovovou nožičkou a malým gramofonem, mahagonová almara z ložnice v patře. Dva porcelánové stojany na deštníky s malovanými slony. „Nedala mi žádný panenky a já nikdy neměla potřebu žádné přidat. Měla jsem se čím zabavit.“

Myra sledovala, jak Gwen pevně stiskla rty, aby nic neřekla. Dost možná nějakou odpověď na nejsem poustevník. Myra by pravděpodobně zvládla všechny případy, kdy za posledních dvacet let vyšla z domu, spočítat na prstech svých rukou a nohou, ale odmítala se nazývat poustevníkem. Na půdě měla celý svůj svět a mimo něj i celý svět, který mohla pozorovat skrz obrazovky, aniž by do něj musela vkročit. A teď se obyvatelé toho světa snažili narušit ten její. Byla pravý opak opuštěného člověka.

Gwen otevřela pusu do velkého O. „Mám to. Teď mi to došlo. Co ta soutěž?“

„Jaká soutěž?“

„Ty si snad nikdy nepamatuješ ani jeden z mejch skvělejch nápadů. Ta soutěž esejí. Máš sledující, který se ženou za možností zanechat na Vilce svoji stopu. Stačí jim to dovolit. Čtou všechny tvoje příběhy. Dej jim šanci napsat svůj vlastní a autor vítězný eseje bude moct vybavit jednu místnost v domě.“

„Dům nevyplatíme pomocí esejí.“

„Můžeme, když vybereme poplatky za účast. Musely bysme vymyslet, jak vysoký, a podle toho, kolik budeme potřebovat, můžeme možná dražit další možnosti. Pojmenuj schodiště! Pořiď si zahradní lavičku! Můžeme to proměnit v maličkej brandingovej vesmír.“ Gwen si zakryla pusu rukama. „Oběd s tebou! Hlavní cena může bejt oběd s tebou a soukromá prohlídka opravdový Vilky. Zblízka a osobně.“

„Nikdo nikdy nezaplatí za možnost se mnou obědvat.“ Myra se zarazila a přemýšlela. „Prosím, nenuť mě s nikým chodit na oběd.“

„Teď tu jen házím jeden nápad za druhym, Myro, ale abys tohle vyřešila, budeš muset z tý svý bubliny trochu vylézt.“ Gwen doširoka roztáhla ruce, aby obsáhla dům i s jeho vesničkou nepoužitého maloobchodního zboží. „Protože tvoje bublina je teď k mání.“

Myra sledovala oblouk Gwenina gesta, které zahrnovalo hrubě opracované kmeny, které na sebe její dědeček vlastnoručně naskládal dávno předtím, než se narodila, i okna s výhledem na hory čnějící v dálce. Všechno, co ji chránilo. Vše, co znala. „Chápu.“

„Dobře, podařilo se mi tě přesvědčit aspoň v něčem. Co myslíš – když necháme čtenáře vyzdobit místnost –, jakou místnost by chtěli nejvíc?“

Myra zděšeně vzhlédla. „Vážně mě donutíš použít něco, co vybral někdo jinej?“

„Pokud vím, to přesně znamená nechat někoho něco vyzdobit. A vůbec, kolikrát jsi během let ty místnosti předělala?“

„Víckrát, než dokážu spočítat.“ Myra nezmiňovala, že dům nebyl nikdy opravdu hotový, protože ho nikdy nenašla celý. Někdy se přes noc objevily úplně nové místnosti, nepopsaná trojrozměrná plátna, někdy ve velikosti kumbálu, někdy velikosti tanečního sálu. Jejich úpravě věnovala dny a týdny, jen aby jednou ráno zjistila, že jsou pryč. Každý kousek ručně vyráběného nábytku, každý ručně vyšívaný kapesník nebo malovaná knížka či váza, každý kousek dřevěné podlahy, všechno pohlcené Vilkou. Každý takový projekt zdokonaloval její umělecké dovednosti – návrhářství, šití a řezbářství –, které se před mnoha lety naučila od Trixie a dědečka. A rozloučit se se vší tou prací, která mizela tam, kam Vilka brala věci, to občas pořád bolelo.

Table of Contents

· 1 ·

· 2 ·

· 3 ·

· 4 ·