Copyright © Ondřej Macura, 2023

ISBN 978-80-207-2207-2

Obsah

Veronika a fialový stan

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

Totožnost krajiny

Určité krajiny

Dva otazníky

Právo na život

Ve vyjetých kolejích

Další z mnoha zvířat

Zahrada se zlým psem

Totožnost krajin

Netopýr

Podzemní dráhy

Kapradinové jámy

Scéna a obrazy

DNA

Tenkrát na chatě

Bytosti středu

Střídmost a úměrnost

Obrazy kočky

Jezevčík

Jednota

Rozkvetly kaštany

Kam a kde

Pod sněhem

Hloupost

Rozdělení rolí

Autoportrét s kočkou

Do koruny

Co kdybych si zapomněl deštník

Počátky bitev

Po flámu, na němž jsem nebyl…

Za hranicí

V Hodkovičkách

Děti na pobřeží

Nový muž v údolí

Pláč prodavače v květinářství

Tiše, aby nás neslyšel…

Věčné návraty téhož

Před otevřením

Sám na koupališti (meditace)

Stínadla

Děti

Sucho

Co to odplulo?

Přátelství

V kavárně

Proč zvířátka?

Alba

Podzimní kniha − samomluva

Na prodej

Jdeme po žluté

Šest variací

V tu chvíli se ocitneme

Oba břehy řeky

se vzbudily najednou a hořekovaly:

Dobrý den, jste tam? A nebyly. Stromy,

tvrdší nežli kámen,

obcházely tramvaje, trousily bahno

a vybíraly mobily do šedého jutového pytle,

dneska ještě nesnídaly, a tak

se celé chvěly. Odevzdávali jsme mlčky

a četli titulky z bílých cárů roztrhaného měsíce.

Stromy na třetím břehu, dosud nemožném,

proplétaly nejtenčí větvičky

v neslyšné rozkoši,

až to praskalo,

až odpadávaly s lupnutím.

„Zdá se, že vaše stopy, mladý příteli, jsou nyní mělké,“

volaly bezelstně − a ty,

místo, abys opět propadl beznaději,

jen pokývneš a pravíš: Opět se mýlíte,

nejsem tak mladý, a stopa byla mělká vždy,

jen měla ostřejší obrysy.

Veronika a fialový stan

I.

Naříkala ze spaní tak tiše jako štěně nebo vlčí mládě, snažil se ji ukonejšit polibky a hlazením. Uklidnila se, až když se probudila.

„Zdálo se mi, že ses sbalil a odešel. Později jsi mi poslal zprávu, že jsi na hřbitově. Postavil sis tam fialový stan. Nechtěls mě pustit dovnitř. Na hřbitově byli ještě dva zlí chlapi. Posílali mě pryč, že tam musíš zůstat sám. Ty jsi říkal, že je to v pořádku, ať jdu, že to zvládnu. A já se o tebe strašně bála…“

Bylo to tu pozdně říjnovou noc, co otevřeli láhev červeného vína. Vlastně bylo skoro černé. Převrhl skleničku a polil celý koberec pokoje penzionu. Čistili skvrny a solili je dost velkoryse. Bylo to víno z pekla, řekl druhý den, když se znaveně brouzdali tlumeně světlým městem.

Jemu se tu noc zdálo, že mu ukazuje nějaké staré fotografie – z dob studií v Anglii, byly prosluněné a vypadala na nich šťastně mezi přáteli a někdejšími milenci. Naprosto šťastně. Vtom ho vzbudilo štěněčí nebo vlčí kňučení.

II.

Krajina, do níž jsi hledíval tak drze,

šedne a měkce sténá,

jak stěna chléva, kde jen čas je nestydatě vykrmován,

aby byl jednou, možná, skřípnut mezi dveřmi

a praštěn v úderu mezi dvěma zívnutími.

Ale plesová sezóna už brzy začne, braši,

vepříci si už shánějí střevíčky se stříbrnou 

kožešinou ke kotníkům,

koníci si spravují podkovy, aby pasovaly,

a všichni zlatoústí mezi milenci

se skrývají uvnitř zkamenělých květů,