© Kristýna Freiová, 2023

ISBN 978-80-249-5321-2

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

Epilog

Marcele a Martinovi za veškerou lásku a podporu.

A Bramu Stokerovi za Draculu a za to, že mě naučil číst i psát.

1

Neobvykle živý sen otevřel své brány a pohltil ji. Mara nejprve myslela, že neusne. Bála se útrob lodi, plavící se pod uherskou vlajkou, pobytu v jejím lačném břiše. Nikdy neopustila souš. Snad ji nakonec uklidnila přítomnost janičárů u kajutových dveří na palubě či Širinina společnost, anebo jen naléhavost obrazů, jež nakonec ovládly její spící mysl. Čekaly snad, až loď opustí Zlatý roh, až odrazí a vydá se na onu podivnou cestu? Tak či onak je musela přijmout, jako by byly součástí jejího úkolu.

Spatřila trůnní sál Konstantinova paláce, paláce byzantských císařů. Halil se do soumraku. Přítomné služebnictvo to, zdálo se, nezajímalo. Neměli v úmyslu zapálit svíce, přizvat světlo do půlměsíci ověšeného sálu. Ani žádný takový příkaz nedostali. Velikými dvoukřídlými dveřmi vstoupil pár oděný po byzantském způsobu. Muž se snažil držet zlomené tělo vzpřímeně, žena kráčela po mramorové podlaze neochotně a s odporem. V náručí držela dítě sotva narozené a zavinuté v hezkých poduškách. Mara sledovala ten výjev zpovzdálí. Nemohla uvěřit – byli to její rodiče! Chtěla se k nim rozběhnout. Neviděla je několik let od okamžiku, kdy se stala součástí sultánova harému. Nedokázala se ale pohnout z místa.

Dvojici s dítětem obklopili sultánovi pašové. Vytvořili uličku, kterou návštěvníci museli projít. Mara zaznamenala pohyb na Konstantinově trůnu. Krev její krve. Věděla dobře, že je s pošlapaným rodem posledních římských císařů spřízněná. Zapamatovala si to z matčina vyprávění, ještě když byla malá.

Na trůnu už ale neseděl Konstantin XI. S drobným šelestem zakrvácených a zaprášených šatů, s kožešinovou čepicí na hlavě, sestoupil k poraženým Řekům sám Mehmed II. Fatih. I jeho tvář Mara poznala.

Mařina matka o krok ustoupila. Její muž na nic nečekal. Nemohl si dovolit další ponížení. Vyrval jí dítě z náručí. Poklekl a novorozeně zdvihl do výšky. Jako by dítě bylo darem, obětinou namísto nějaké krásné vyřezávané truhlice plné zlata. Ale Mařin otec neměl zlato. Dal ho svému císaři na žold pro Giustinianiho.

Mara pochopila, na co se dívá. To dítě byla ona. Zrovna tak či nějak podobně museli přijít její rodiče za Fatihem – Dobyvatelem, pokořitelem jejich města. Přišli s jediným darem, který mu mohli nabídnout, darem natolik velkorysým, natolik zásadním, aby obměkčil i muslimského uchvatitele.

Mehmed chtěl dítě přijmout, chtěl ho přivinout ke své hrudi chráněné zdobenou kůží. Nestihl se ho však ani dotknout. Nad jeho hlavou se zablýskl meč těžký a obouručný. Ten, kdo ho držel, srazil sultánovi hlavu jediným mocným pohybem. Mara nedokázala pochopit, kde se vzal. Neviděla mu do tváře, halil ji stín, který si sultánův vrah přinesl s sebou. Krev vystříkla na všechny strany. Potřísnila dítě i s otcem, který je přitisknul k sobě. Matka začala křičet. Janičáři stojící u dveří se rozběhli vladaře pomstít. I je sťal cizinec jediným máchnutím. Bylo to vůbec možné? Vrátil se snad Giustiniany ze záhrobí, aby vzal Fatihovi hlavu a odnesl ji do pekla? Co ji to jen napadalo?! S Mehmedem si rozuměla. Měl ji rád a ona jeho. Vzájemně si důvěřovali. Minulost odnesl čas. Dokonce i když sledovala tu scénu, nemohla než se mu obdivovat, milovat ho. Avšak když spatřila, jak se jeho hlava oddělila od těla, nic se nesevřelo, nic nebolelo. Byl mrtev a ona necítila nic. Kam se vytratila její láska? Byla vůbec někdy nějaká? Na další úvahy neměla čas. Cizí muž probodl nebo sťal všechny Mehmedovy úředníky, jednoho po druhém, ani Zaganos paša se neubránil.

Vrah obešel její rodiče a blížil se k ní. Věděl snad jako jediný o její přítomnosti? Na sobě měl křesťanskou zbroj a na kyrysu vytepaného draka zmáčeného osmanskou krví. Mohla by mu už konečně pohlédnout do tváře?

Odpověď Mara nedostala. Probudila se dřív, než k tomu mohlo dojít. Černomořské vlny narážely do trupu lodi a ona seděla v propocené noční košili na solí nasáklé posteli.

Širin se natáhla pro lampu. „Co se ti zdálo, sestro?“ Občas ji tak oslovovala, i když pokrevní sestry nebyly. Ještě před chvílí usínaly bok po boku. Anebo ne? Mara ztratila představu o čase. Možná že sotva opustili břehy známého světa a možná že už dorazili do cíle.

„Odpusť, vzbudila jsem tě,“ omlouvala se Mara

Širin se usmála a odstranila jí vlhké světlé vlasy z obličeje. „Jak mám klidně spát, když ty klid najít nemůžeš?“

Ta věta se k Širin hatun nehodila. O to víc Maru zasáhla. „Nedělej si starosti. Byl to jen sen.“

„Když myslíš.“ Širin zavěsila lampu zpět na skobu nad hlavou postele. Posunula se a zády se opřela o hradbu slaměných polštářů. „Pojď ke mně.“ Ukázala na svůj klín. Mara hatun přítelkyni věnovala měkký úsměv a položila si tvář na vyznačené místo. Širin si povzdechla a začala ji hladit po vlasech. Mara znovu zavřela oči. „Ale takhle už neusneš vůbec.“

„O to se nestarej. Já usnu všude.“

2

Mara se chtěla probudit, opravdu. Bála se, že přirazili a teď čekají jen na ni. Nevyrazila na cestu proto, aby byla přítěží. Jenomže to nešlo! Přísahala by, že leží ve své posteli. Přesněji v posteli, kterou jí a Širin přidělil kapitán lodi, šikovně zastrčené za přístěnkem hned vedle zásilky obilí. Ale Širin zmizela společně s přístěnkem a otravným kolébáním. Ucítila pálené dřevo, dokonce ho i slyšela praskat v krbu. Chtěla se pořádně rozhlédnout, ale nemohla. Ležela na boku neschopna změnit polohu. Nebylo to nepříjemné, naopak, pocítila úlevu. Možná se něco stalo a ona už se nebude muset vrátit. Bylo jí líto janičárů i Mustafy. Když se postaví před sultána bez ní, nechá je Mehmed stít. Přinesla jim jen neštěstí. Ubohý Mustafa! Jak mohla být tak krutá? A proč by se neměla vracet? Nic jiného než Istanbul neznala.

Podařilo se jí alespoň pootočit hlavu. Nad sebou spatřila lomený oblouk ztrácející se ve stínu noci. Odhadla, že se nachází v nějakém typicky křesťansky nehostinném obydlí. Nejspíš hrad nebo pevnost. Ale co ta postel? Když vrátila hlavu nazpět, zapraštělo jí v páteři. Už to nevnímala. V posteli totiž neležela sama. Na boku proti ní odpočíval cizí muž. Byl jí tak blízko, že mohla cítit jeho dech. Zároveň od něj spočinula dost daleko na to, aby si ho mohla prohlédnout. V krbu dál příjemně praskalo, okenicí lomcoval vítr. Byl tak vzdálený. Možná by se měla zvednout a utíkat, ale to přece nemohla – stěží otočila hlavu. Tak proč se o to alespoň nepokusila? Mysl, byť spící, ji nutila k reakci, vyjádření strachu nebo odporu. Odtáhla se proto trochu, víc Maře tělo stejně nedovolovalo. Byl to však jen uboze drobný, skoro nepatrný pohyb. Mohla už jen vytřeštit oči, zrychlit dech, zvolit nějakou dostatečně zoufalou grimasu. Ale náhle neviděla důvod. V bdělém stavu by ho nejspíš objevila, ale ona přece spala. Najednou neměla strach ani o sebe, ani o svůj doprovod.

Muž měl černý knír a dlouhé havraní vlasy. Zbytek jeho tváře s nevýslovně ušlechtilými rysy byl porostlý strništěm. Zpod rovného obočí, stejně tak tmavého, se na ni dívaly temné oči. Pleť měl podobně snědou jako Širin, jako všichni Osmanovi potomci. Ale Turek nebyl, to poznala.

A tak dál leželi proti sobě, jako by šlo o zcela normální věc. Byl do půli těla nahý, natáhl se po tom jejím a stáhnul z něj kožešinu, jež zakrývala její nahotu. Jak to, že si toho doteď nevšimla?! Instinktivně si předloktím zakryla ňadra. Jen tak přirozeně a bezděky, aby nemohl říct, že se před ním schovává. Nevšiml si toho, protože veškerou pozornost věnoval linii jejích boků. Dotýkal se jich a jeho plynulý pohyb směřoval k pasu. Když k němu dorazil, pokračoval dál po Mařiných žebrech. Naskákala jí husí kůže. Povšiml si toho a pohlédl jí do tváře.

Uvědomila si, co asi vidí. Světlé, téměř zlaté vlasy, vystouplé lícní kosti, mírně klenuté obočí, rty s horní ostře vykreslenou prohlubní a hnědé oči – veliké a trochu zešikmené. Všiml si, jak světlou pletí oplývá? Jak je jemná? Zdála se mu krásná? Zatím jí nikdo netvrdil opak. Matka jí neustále opakovala, jaké má štěstí. Mehmed se na ni se zalíbením díval, už když ji jako malou choval na klíně. To bylo v dobách, kdy ji matka zatím jen přiváděla do jeho paláce na návštěvu.

Znejistěla, protože jeho ruka se stáhla. Už ji necítila. Rozmyslel se snad? Nepřijde mu krásná? Není to Osman, nespokojí se s tím, co samotný sultán! Ale v jeho očích nic podobného neviděla. Chtěla promluvit. Moc ji však nepřekvapilo, když nepohnula jazykem ani o píď. I on mlčel. Sáhl do prostoru mezi nimi. Sledovala jeho pohyb. Dotkl se velikého meče, křesťanského meče. Nechápala. Před chvílí tu nebyl, nebo si ho jen nevšimla? Jeho jílec byl dlouhý. Vešly by se na něj dvě ruce v kovaných rukavicích. Zbraň byla docela obnažená jako ona. Poprvé se opravdu vyděsila. Co s ním chce dělat?!

Muž obratně přiložil ostří pod záštitou ke svému zápěstí. Krev se objevila vzápětí. Přiblížil ránu k Mařině tváři. Sledovala, jak se z ní řine krev. To nemohl myslet vážně! Podívala se mu do očí. Vypadal klidně, skoro spokojeně. Usmál se. Zkrvavenou rukou zatlačil do Mařina ramene. Chtěla mu říct, že to nepůjde, nemůže se přece ani hnout, krom hlavy, samozřejmě. Jenomže najednou to šlo. Tělo nekladlo žádný odpor. Položila se tedy nejistě na záda. Snad přijala mužův čin jako docela všední záležitost. Když se její lopatky dotkly lůžkoviny, ucítila jeho ránu na svých rtech. Cizí krev Maře pronikala do úst, pokud se nechtěla udusit, musela polykat. Kovová chuť se ale změnila v něco docela jiného. Byla sladká, co víc, něco jí připomínala – mléko, mléko oslazené medem.

„Neboť krev je život,“ uslyšela jeho hlas. Byl jasný a silný. „S krví tělem proudí i lidská duše.“

Než mohla Mara jakkoliv zareagovat, dotkla se cizí docela ledová ruka jejího ramene a stiskla. „Maro, slyšíš mě?! Musíš se probudit!“ Hlas patřil jinému muži. Znala ho lépe než všechny ostatní. Chuť v ústech se ztratila, ztratilo se všechno, zůstala jen postel za přístěnkem vedle pytlů s obilím.

Mustafova ruka spočívala na jejím rameni, dokud neotevřela oči. Úlevně vydechl. „No konečně.“ Podíval se za sebe. Širin pochopila a vycouvala z jeho dohledu. Mara ještě zahlédla její zoufalý výraz. Pak pohlédla na Mustafu sedícího na hraně postele. „Co se stalo? Přistáli jsme?“

„Skoro,“ odvětil prošedivělý muž. „Pěkně jsi ji vyděsila. Nemohla tě vzbudit, dítě.“

„Však už jsem vzhůru. Ale zdá se, že jsem prošvihla ranní modlitbu.“ Posadila se.

„Víš, že se modlím i za tebe,“ usmál se.

Pohladila ho po předloktí. „Já vím.“

„Kdepak ses toulala?“ zajímal se.

„Snad ti to povím později.“

Přikývl. „Pak se tedy obleč. Širin se o vše postarala. Je ti opravdu dobře?“

Teď přikývla ona. „Je mi dobře, Mustafo. Za chvíli přijdu na palubu.“

Jen nerad se spokojil s její odpovědí. Postavil se a odešel.

Modlí se prý i za ni. Jako kdyby nevěděla, že ani on to s modlením nepřehání. Měl poslední sen něco společného s tím předešlým? Nedivila by se. Možná že jejich cesta nebude marná. Dotkla se svého levého boku, pak dolního rtu. Bylo to tak skutečné. Ten křesťan mluvil o duši. Mustafa má pravdu, když říká, že může věřit tak nejvroucněji, jak mu Alláh dovolí, ale ať mu jeho moc srazí na místě hlavu, jestli se všichni jen nepřetahujeme o stejného Boha.

Mara se po Širinině vzoru oblékla do úzkých kožených kalhot, košile, krátké kazajky a vysokých bot se zavazováním po délce holení. Širin se navíc ozbrojila dýkou, kterou dostala darem od sultána.

„Cítíš se, doufám, pohodlně?“ okomentovala její vzhled o hlavu menší Širin. Tmavé vlasy si zapletla do copu. Jemné a půvabné rysy Širininy tváře s výraznými rty a malým zkoseným nosem, tenkým obočím a zaobleným čelem ani trochu nekorespondovaly s její houževnatostí a vrozenou vzdorovitostí, vztekem, který ji poháněl ve všem, co dělala. Sultán s ní rád soutěžil v lukostřelbě i šermu. Nikdy se před ním nesklonila, nenechala ho zvítězit, pokud sám nezískal převahu. Jenomže sultán neměl ve zvyku prohrávat.

„Zvyknu si. To nebude problém,“ ujišťovala ji Mara, zatímco si vázala vlasy do uzlu.

„Správně. Vlastně se nic nezměnilo, jsme stále odkázané jenom samy na sebe. Proto bych byla ráda, kdybys mi svěřila, co se s tebou dělo.“

„Co by se dělo?“ Maře se sevřel žaludek, nechtěla o tom mluvit. „Tvrdě jsem usnula. Nedokážu si ale představit, že jsem tě mohla vyděsit.“

„Děsí nás ti, co máme rádi, když jim nemůžeme pomoct.“

„Ale ty jsi mi pomohla. Zavolala jsi Mustafu.“

„A on tě vzal za rameno a všechno bylo v pořádku? Tomu nevěřím. Vzbudila ses jen proto, že ses vzbudit chtěla, nebo co já vím.“

Mara se opřela o truhlici přivázanou provazy. „Vím, že nerozumíš tomu, proč jsme se na tuhle cestu vydaly.“

„Nejsem tak vzdělaná jako ty, takže tomu rozumět nemusím. Jsem ráda na cestě a je mi jedno, kam povede. Jen o tebe nechci přijít. Nic jiného v tom není. Ale když nerozumím tobě, když vidím, že přede mnou něco tajíš, neovládnu se. Říkaly jsme si všechno. Teď se to přece nezmění, nebo ano?“

Mara zavrtěla hlavou a usmála se. „Kdepak, ale byl to jen sen. Ráda ti ho povím. Jenomže jsem to samé slíbila Mustafovi. Budu ho vyprávět vám oběma. Už musíme jít.“

Širin s těžko skrývanou nelibostí přikývla. „Jak chceš, počkám si.“

Mara přítelkyni rychle objala a vydala se ke schodům na palubu. Širin si naposledy prohlédla útroby lodi, jako by tu zanechávala něco osobního. Měla snad Mara pravdu? Každý přece potřebuje znát cíl cesty, dokonce i ona.

Na palubě na ně čekal Mustafa a tři janičáři. Všichni odění po křesťanském způsobu. Na hromadě před nimi ležely cestovní vaky. I zbraně museli vyměnit za nenápadnější kusy oceli. Osman, nejstarší z nich, si starostlivě prohlížel ozdobnou zahnutou dýku, která se Širin houpala u pasu. „Žádný strach, budu tvrdit, že jsem ji koupila.“ Snažila se ho uklidnit. Neměl pravomoc jí zbraň zabavit, ona by ho stejně nenechala. Ale nesouhlas ukázat musel. Byl přece zodpovědný za jejich ochranu.

„Ne, nebudeš,“ promluvila Mara a zahleděla se přes pravobok na prosincovým sluncem zalitý přístav. „V jakém jazyce bys to chtěla udělat? Turecky? To by sis asi nepomohla.“

„Balkánem přece cestuje mnoho našich obchodníků,“ namítla Širin.

„Kdybychom chtěli cestovat jako oni, hatun,“ uklonil se jí Mustafa, „mohli jsme si rovnou nechat vlastní šaty. Nikdo by neměl vědět, odkud jsme. To byla sultánova podmínka.“

„Vždyť já vím,“ ušklíbla se Širin.

Osman se pousmál. „Širin hatun mi mou neomalenost jistě promine.“

Ona nad tím jen mávla rukou.

„A když už jsme u toho,“ navázala Mara. „Jsme teď takové společenství, pravda?“ Ani jeden z janičárů se nepohnul. Brala to jako souhlas. „Vzhledem k tomu a vzhledem ke skutečnosti, jakou Mustafa bej připomněl, měli bychom se oslovovat méně okázale.“

„Drahá, to už si rovnou můžeme vymyslet nová jména,“ oplatila jí přerušení Širin.

„To by nás jen víc mátlo,“ zamyslela se Mara. „Docela postačí, když k sobě budeme přistupovat jako rovný k rovnému. Jsme na jedné lodi. Prozatím doslova. Musíme si krýt záda, postarat se o sebe, důvěřovat si.“

„Já naprosto souhlasím,“ řekl Mustafa.

„Pokud budeme mezi lidmi, pokusíme se na sebe moc nepokřikovat. Tím vyřešíme jmenný problém.“ Pohlédla na Širin.

„Nemám námitek,“ ujistila ji.

Pak Mara stočila pohled k janičárům. Přikývli jako jeden.

„Výborně,“ zhodnotila Mara výsledek svého úsilí.

„Tak Osmane.“ Nabídla mu Širin svou pravačku, a když se po ní natáhnul, stiskla tu jeho pod loktem jako muž. „A ty jsi Hakan? Pravda?“ Pokračovala stejně k druhému vojákovi. Modrooký třicátník s rovným nosem přikývl a stiskl ji ruku víc, než původně zamýšlel. „Širin,“ pokynul jí ještě.

„Boran, paní,“ usmál se na ženu třetí janičár a stiskl.

Mara s Mustafou následovali jejich příkladu.

„Tak to bychom měli,“ složil si Mustafa ruce za zády. „Až přirazíme, koupíme koně. Vyrazíme okamžitě. Do făgărașských průsmyků nemáme šanci dorazit dřív, než napadne první sníh. Tak se na to připravte.“ Zachvěl se pak, jako kdyby si dokázal vybavit vzpomínku tak živou, že chlad z ní čišící mu vlezl až do kostí.

3

Mehmed se smál a smál se Maře. Přišla za ním ve zcela vážné záležitosti. Jen co se dostatečně pobavil, pokynul jí, aby se posadila proti němu. Jeho pracovna byla nejsvětlejší místností v paláci.

„Nezlob se na mě, ale ten list se samozřejmě dostal i do mých rukou. A nebudu pátrat po tom, kde jsi k němu přišla ty, kdo ti do něj dovolil nahlédnout, protože to samozřejmě vím.“

„Chtěl jsi mi ho zatajit?“ poposedla si na polštářích. Vždycky se jí líbily jejich barvy, hlavně proto, že patřily do jeho světa, patřily jemu. Jenomže teď se jí sultán vysmíval, jí, která s ním krom vybraných pašů, univerzitních učenců, dervišů a Mustafy mohla vést dlouhé rozhovory. Na svých třiadvacet let byla neobvykle vzdělaná. Neztrácel by s ní čas, kdyby to nevěděl. Četla už od raného dětství. Četla a studovala, jako kdyby věděla, že jen tak před sultánem uspěje, vydobyde si zvláštní postavení mezi ostatními Mehmedovými konkubínami. Matka byla proti, nezaslíbili ji přece Fatihovi jen proto, aby ho unavovala inteligencí a žvaněním. Když však dosáhla osmnáctého roku a brány harému se za ní zavřely, ukázalo se, že měla pravdu Mara. To je se Širin spojovalo. Odlišovaly se natolik, že jim sultán jednoduše musel věnovat zvláštní pozornost. Náhle však Mařin vliv pokulhával.

„Víš, jak tě mám rád,“ pokračoval sultán. V posledních týdnech si nechal narůst vousy a zkrátit vlasy. Nebyl vysoký. Co ztrácel na výšce, doháněl Mehmed v ramenou, držením těla a charismatem. Tak si ho pamatovala už jako dívka – jeho vystupování, způsob, jakým mluvil s druhými, pohled šedomodrých očí pod nízko posazeným obočím. I Mařina mysl dítěte věděla, že jako sultán není nikdo. Žádný se mu nevyrovná. Zvykala si na něj krůček po krůčku. Učila se nejen z Koránu, Platóna, svatého Augustina, knih západních i východních učenců, znovuobjevila evangelia a seznámila se s židovským učením a vírou, i když tou její zůstával islám, přestože sultán Maře nezakazoval návštěvu kostelů. Mehmed i Mustafa ji naučili, že nelze pochopit jejich víru bez souvislostí. Stejně tak se nedá pochopit nepřítel nebo cizinec bez znalostí jeho kulturního a náboženského prostředí. Kromě toho se poučila o sultánových zálibách, zvyklostech. Věděla, co má rád a co ne. A on to samé věděl o ní.

„Pak dobře víš, kolikrát jsme spolu o podobných věcech mluvili. Taková příležitost se nemusí opakovat. Nebo jsi nic z toho nemyslel vážně?“

Sultánovy oči se zabodly do Mařiny hrudi. Zřejmě ho zahanbila a nechtěl se jí podívat do očí. Po otci zdědil výrazný lomený nos. O jeho matce se příliš nevědělo. Zřejmě byla Byzantinka, tak jako Mara. Po ní musel mít zrzavohnědé vlasy a světlou pleť. Uvědomila si, že nezestárnul, nebo jen velmi málo.

„Každý náš rozhovor jsem mínil zcela vážně, tak vážně, jako jsem tě miloval.“

Sklopila oči. Mehmed pokračoval. „Ale nemůžeš brát vážně křesťanské povídačky.“

„Ten list ti přišel z Budy. Chceš znevažovat své zdroje v královském paláci?“

„Ani to nechci. Ale řekni, jak bych s tím měl naložit? Mám docela jiné starosti a popravdě jsem rád, že je Drak po smrti. A byl bych potěšen, kdyby v zemi zůstal i nadále. Nechci ho křísit žádnými způsoby. A míním to samozřejmě obrazně.“

„Ale co kdyby to byla pravda?“

„Pak jde o čarodějnictví, o Ďáblovo přičinění.“

„A ani s tím nechceš nic mít? Možná si jde pro tebe,“ řekla to vážněji, než chtěla. Postavil se a začal rázovat po místnosti. „Alláh by takovou pokřivenost nedopustil. Jednoduše to není možné!“

„Znal jsi ho, znal jsi ho dobře. Nějakou dobu jste spolu vyrůstali,“ připomněla mu.

„Víš opravdu skoro všechno, Maro, ale to na mě žádný dojem nedělá. Postavil se proti mně. Zradil tím nejhorším způsobem.“

„To se přece dalo čekat. Neudělali jste z něj janičára. Bylo jen otázkou času, než k něčemu podobnému dojde.“

„Máš mě za hlupáka?“ Naklonil se nad ni. Poprvé v životě se na Maru díval výhružně. „Jistě, že jsem o jeho zradě věděl. Jak jsi řekla, znal jsem ho. Byl vzdorovitý a pohrdal námi. Přesto jsem pocítil i jeho přátelství. A byl to můj otec, kdo ho poslal domů na valašský trůn. Pak už bylo pozdě něco měnit. Kostky byly vrženy. Však to znáš.“

Přikývla. Oddálil se od ní a jeho tvář změkla. „To už je ale všechno dávno.“

„Ne zas tak moc. Vlastně je to skoro nedávná historie.“

„Co po mně vlastně chceš?“

„Chci, abys mi dovolil tu záhadu prošetřit.“ Přehnala to snad? Pohlédl na ni docela nechápavě. „Ty po mně chceš, abych ti otevřel dveře harému, paláce a pustil tě mezi ty neznabohy? Jen tak, abys přešetřila to neslýchané šílenství a výmysly?“

„Nebyla bych sama,“ mluvila s Mehmedem, jako s přítelem, ne sultánem. Každé slovo mínila vážně. Ani na okamžik nezapochybovala o svém přání, o svém odhodlání a o jeho velkorysosti.

„Beztak jsi se musela zbláznit. A teď chceš ještě dělat blázna i ze mě? Navíc bych tě tím ohrozil.“

„Ohrozil bys mě, nebo sebe? Prosím tě, prosím.“ Klekla si. „Prosím tě z celého srdce. Alláh mě ochrání. Chci něco vykonat, vykonat pro tebe. Chci té záhadě přijít na kloub. Vždy jsi mi důvěřoval. Vždy!“

Sultán ji vzal za ramena a donutil se postavit. Už myslela, že ji vyslyšel. „Zapomeň na takovou hloupost. Už o tom nechci nikdy slyšet.“

Zraněná se vrátila do svých komnat. Opravdu na ní nezáleželo. Nezáleželo na ní ani trochu!

Jenomže Mara nakonec zvítězila! Onen dopis se dostal do jejích rukou dík Mustafovi. Přestože harémové zvyklosti zakazovaly kontakt s jinými muži, sultán Maře a svému oblíbenému kartografovi a učenci Mustafovi soukromé schůzky povolil. Mařina zvídavost přece neznala hranic, tak jako Mehmedova.

List z Uher ležel na Mustafově pracovním stole. Sultán mu ho svěřil. Mehmed mohl zprávu klidně zničit, přesto to neudělal. Mara si na podivnou skutečnost vzpomněla ihned po jejich rozhovoru. Těžko by s podobným argumentem pochodila. Sultán byl věcný. Pokud řekl poslední slovo, většinou u něj i zůstal.

Když list Mara spatřila poprvé, Mustafa jí nijak nebránil v jeho přečtení. Poznala hned, že k němu má osobní vztah. Sedíc na divanu dočetla poslední řádek a letmo přejela pohledem po nic neříkající signatuře. Budský špion neužíval pravého jména, aby tak neohrozil své postavení u dvora.

„Myslím, že sultán by raději slyšel jiné zprávy,“ řekl Mustafa, jako by tou jedinou větou mohl osvětlit tak zásadní informaci.

„To je mi jasné. Co naplat, Uhry, Valašsko ani Moldavsko se mu nevydají s fanfárami. Ani Fatih nedostane všechno, co chce. Ale kdyby to, co se tu píše byla pravda…“

„Pak by se podle tebe stalo co? Když pominu nebezpečné řeči, které vedeš. Vlad nebyl na jeho straně za života, proč by měl být po smrti? Navíc, pokud bychom na obsah listu přistoupili, vydali bychom se nebezpečí dost možná ještě většímu.“

„Nevím, co by se mělo stát, Mustafo. Přesto nečekám, že by se Dracula přidal na Mehmedovu stranu. Přečetla jsem toho dost a do hlavy jsem se nepraštila. O to nejde. Vždycky jsi mluvil o valašském knížeti s úctou a obdivem. Byl spravedlivý. I kdyby se změnil v cosi jiného…“

„Zjednodušeně a pošetile řečeno, hatun.“ Oslovoval ji tak v soukromí, jen když ji chtěl provokovat.

„Co na tom. Já věřím, že nic, ale docela nic nemůže změnit dobrý charakter člověka, jeho duši. A navíc, šlo by přece o zázrak, Mustafo. O zázrak a důkaz, po jakém jsme vždy toužili!“

„Neznala jsi ho, já ano. Vlad byl spravedlivý, ale pokud se jeho spravedlnost dostala k meči nebo kůlu, neznal slitování. Je mnoho těch, kteří si po jeho smrti oddechli.“

„Chceš tím říct, že by nás bez váhání rozsápal, kdybychom se mu znelíbili? Kdyby z naší strany necítil upřímnost? To jsem ochotná podstoupit!“

Mustafovo husté obočí se nadzvedlo. „Pokoušíš mě?“

„Nechtěl bys ho znovu spatřit?“

Mustafa se posadil vedle ní. Důkladně si promnul hustě porostlou tvář, jako by se prodíral křoviskem. Jeho hnědé oči se časem zmenšily, nechyběla jim ale jiskra, byť ji Mara občas musela vykřesat. Jeho ruce byly vždy teplé a měkké, stejně jako jeho tvář s drobnou pihou pod pravým okem. „Co chci a co nechci jsem dávno zapomněl. Sloužíme oba dva sultánovi. On rozhodne, kam půjdeme a kam ne.“

„Zřejmě se mám s tvou odpovědí spokojit.“ Přitiskla se k němu Mara. „Já přece sultána nechci zrazovat. Tu záležitost bychom prozkoumali pro něho.“

„Prozkoumali? Ty a já?“ rozesmál se Mustafa, jen proto, aby neplakal. Protože do pláče mu bylo ze všeho nejvíc. Zase si mnul vous. Nahrbil se. „Odpusť mi. Nic bych si nepřál víc. Ale nejde to.“

Pochopila hned, že se nesměje jí, ale sám sobě. „Nezlobím se, příteli. Neměj starost, já se sultánem promluvím.“

Než ji mohl zadržet, zmizela. Běžela chodbou. Její ozbrojený doprovod měl co dělat, aby jí stačil. Musela pryč, dřív než by ji zastavil nebo prosil na kolenou, aby to nedělala.

O několik hodin později musela dát Mustafovi za pravdu. U sultána nepochodila. Cítila nevýslovnou bolest a zklamání. Vždyť byla jen hloupá! Jak by jí mohl Mehmed něco takového dovolit? I kdyby si nepřál nic jiného? Co hůř, ona sama si nic jiného nepřála! Potřebovala se takové možnosti, neskutečnosti postavit tváří v tvář. To by byl důkaz, jaký hledala. Najednou by všechno mělo smysl, nepoznaný jas. Život by se změnil v naleštěnou mísu ze zlata, takovou, jakou dostal Mehmed od nevlastní matky darem minulý rok. A ona ten důkaz musí získat, i kdyby ji měl stát život! Kdo jí ale pomůže? A pomoc opravdu přišla.

Emine Gülbahar hatun, první sultánova manželka, s níž se oženil v Manise roku 1446, si nechala Maru zavolat. Měřila si ji, jako obvykle uštěpačně a zároveň lhostejně.

„Nemusíš si sedat, drahá, vím totiž, že až ti sdělím, co ti sdělit chci, stěží posedíš.“

Mara nejistě přikývla.

„Co ti povím, ti brzy sdělí osobně i sultán. Jen jsem chtěla, abys věděla, komu vděčíš za příležitost.“

Tentokrát se Mara ani nepohnula. „Jak poroučíte, sultánko,“ slova se jí zadrhávala v krku. Gülbahar to pobavilo. „Mluvila jsem s velkovezírem Zaganosem pašou, samozřejmě tajně. Slíbil mi podporu. Myslí si, stejně jako já, že cesta, kterou sis naplánovala a neuváženě předložila sultánovi, není tak docela špatný nápad.“

Maře se zatmělo před očima. Srdce se snažilo dostat z hrudi. „Vy si nemyslíte, že jde jen o povídačky vystrašených vesničanů a pověrčivých křesťanů? Tak jako sultán?“

„I na té nejšílenější zvěsti bývá kus pravdy. Jen si to představ, kdyby se ukázalo, že je takové pravdy víc než míň, šlo by o zbraň nepředstavitelných rozměrů. O zázrak, jaký by padnul do našich rukou, do sultánových rukou.“

„Pokud by se ovšem Drak nechal spoutat, přesvědčit.“

Sultánka vzala Maru za ledové ruce a spojila je ve svých dlaních. Nikdy předtím to neudělala. „Má drahá, a proto musí sultán poslat tebe, abys vše prověřila. Někoho tak čistého a zároveň vzdělaného, aby byl s to obměkčit i Ďábla. Protože kdo chce vítězit, nesmí se bát paktu i s tou nejtemnější entitou. Alláh mi buď milostiv. Koneckonců přece stojí při nás a ne při nevěřících. On to musí pochopit. Pochopil by to i Muhammad, Alláh mu žehnej. Není vhodné takový úkol proto svěřit armádě. Navíc je třeba vstoupit na uherské území. Oficiální výprava by se do těch končin dostávala jen stěží. Bez vysvětlování bychom se neobešli.“

Mařina bránice se stahovala jako pás z oceli. Ještě chvíli a přestane dýchat docela. Sultánčin projev byl přímočarý. Myslela to vážně? Věděla dobře, že v její podpoře spatřuje i možnost, jak se Mary zbavit. Ale to jí nakonec mohlo být lhostejné. „Děkuji, hatun.“ Políbila starší ženě ruce stále spočívající na jejích. „Máte mou neskonalou vděčnost.“

Sultánka pustila její ruce a natáhla se pro hrozen vína. „Samozřejmě tě nepustíme samotnou. Mustafa zná tamní končiny lépe než kdokoliv jiný, a nejen je. Dostaneš tři janičáry. To je dostatečný počet. A s radostí ti přidáme ještě jednoho vojáka navíc. Ta malá čarodějnice, tvá dobrá přítelkyně Širin, nebude dvakrát váhat, aby tě doprovodila. Jen ji musíš hlídat, aby nevzala do zaječích.“

„Hatun,“ uklonila se Mara. „Já opravdu nevím, jak vám mám poděkovat.“

Sultánka jí podala svůj hrozen. „Poděkuješ mi tím, že splníš úkol, splníš ho pro mého syna Bájezída.“

Mara se znovu uklonila. „Jak si přejete, hatun, jak si přejete. Jsem teď i ve vašich službách.“

4

Všechny vzpomínky se Maře vracely jako živé obrazy. Jeden zapadal do druhého. Nakonec ji sultán, jak Gülbahar hatun slíbila, na cestu přece jen vypravil. Z šíleného nápadu, ze zanedbatelné zprávy od Korvínova uherského dvora, se stala státní záležitost. Celý křesťanský svět by se potrhal smíchy, kdyby věděl, k čemu se všemi obávaný osmanský dobyvatel Mehmed, toho jména druhý, nechal přemluvit.

Ovšem bylo tu něco, co Mehmed obezřetně skrýval přede všemi. Šlo o střípek zvědavosti, a nakonec i o plán, jenž se zrodil v jeho hlavě ještě před tím, než k oné podivné výpravě svolil. Mara to pochopila. Nebyla si jistá sultánovými záměry, ale znala ho dobře. Nikdy by jí cestu nedovolil, kdyby tím nesledoval vlastní zájmy. Když teď zpovzdálí pozorovala Mustafu, jak sjednává s handlířem koupi podsaditých bosenských horských koní, nepochybovala o tom, že Mehmedovi na ní nezáleželo. Kdyby tomu tak nebylo, nikdy by ji nenechal odejít, neporušil by pravidla harému ani zdravého rozumu. Ne, všechny je přechytračil, tím si byla jistá. O opaku ji nepřesvědčil ani dar, který jí nechal poslat do přístaviště.

Přestože Istanbul opustili na obchodní uherské lodi, přistáli v Köstence, přístavním městě, které od roku 1420 patřilo znovu Osmanské říši. Obchodní černomořská perla nesla jméno imperátorovy sestry Konstancie. Stala se tak vlastně symbolicky i sestrou města, jenž se vepsalo nesmazatelně do historie, stejně jako samotný Řím. Konstantinopol, Mařino rodiště i věčná láska, střežící Bosporskou úžinu, výspa měnícího se římského impéria, odkaz jeho moci a oslava pravoslavné víry po rozpadu říše. V neposlední řadě pak připomínka osmanské hrozby, mohyla posledního císaře z Augustovy linie.

To vše leželo za nimi. Nebyli zase tak daleko od domova, stačilo by nastoupit na nejbližší loď mířící k istanbulským přístavům a za několik hodin by je uvítala Galata a všechno, co Mara kdy poznala. Dost možná už nic z toho známého světa nespatří. Bylo to správné rozhodnutí? A kolik na ní vlastně záviselo? Z pouhého snu se stala všemi podporovaná výprava. Když selžou, nestane se nic, když ne… nevěděla. Pak by se dost možná nepřihodilo nic, ani kdyby se náhle objevili v topkapském paláci a vrátili se z pošetilé výpravy dříve, než ji vůbec stačili započít. Vzdali by se šíleného dobrodružství a dali by za pravdu každému, kdo pobral rozumu alespoň do jedné ze dvou hrstí. Nejednalo by se pak o neuposlechnutí rozkazu? Možná by je sultán nechal stít? Kdepak, to se nestane! Možná že má Širin pravdu, když říká, že svoboda stojí i za smrt. Mara by jen nemluvila o svobodě, ale o plnění snů. Pravdou ovšem je, že bez svobody se sny plní těžko. Nejabsurdnější na oněch myšlenkách bylo, že o svobodě obě dvě věděly dost málo.

„Vida, změní se to,“ vyslovila Mara myšlenku nahlas.

„Co jsi říkala?“ zareagovala Širin. Byla nervózní. Chtěla mít Osmany co nejdříve za zády. Přišlo jí, že Mustafa zvířata vybírá příliš pečlivě.

„Ne, nic,“ opáčila Mara a dál sledovala Mustafu. „Nějak mě zasáhlo, že už nejsme doma.“

„Doma.“ Širin jindy hřejivé slovo skoro vyplivla jako zkažený kus masa. „Jen se rozhlédni, copak ještě nejsme doma?“

Širin měla pravdu. Tržiště se příliš nelišilo od těch, co znala. Turci měli tu úžasnou schopnost okamžitě přetvořit jakýkoliv prostor k obrazu svému. I když s Köstencí na to měli celá desetiletí.

„Docela jako to tvé doma,“ zopakovala Širin informaci.

„Nepochopila jsem nikdy, co tě tak otravuje,“ obrátila se Mara na přítelkyni. „Kdybychom bazírovali na detailech, pak je to hlavně tvůj domov a ne můj. Můj otec není bej.“

„No právě, zradili mě vlastní lidé, rodina. Tebe zradili jakbysmet, jenomže si to nepřiznáš. Turci těm tvým tak či onak vzali dost, ale můj otec si nakonec ještě polepšil. Měli ho stít, namísto toho se znovu vypracoval. Už si na mě ani nevzpomene. Přitom by mě měl uctívat namísto Alláha s Prorokem dohromady.“ Po těch slovech už jen chybělo, aby si Širin odplivla.

Z davu lidí se vynořili Boran s Osmanem. Nesli zásoby jídla, deky a kožešiny. Teprve při pohledu na ně si Mara uvědomila, že jim Hakan zůstal nablízku. Obrátila se na něj. Postával po její levici, opíral se o hrazení a dokonale předstíral, že neslyšel ani jediné slovo. Mara se zatvářila provinile. Vzal to jako výzvu, aby se k nim připojil. „A co by měli říkat oni, Širin?“ Přitiskla Mara své rty k jejímu uchu, když viděla, že i ona janičáry sleduje. „Možná se z nich stali vojáci, protože chtěli a protože jim vlastní vesnice nic nenabízela, ovšem dík tomu popřeli vše, čím byli, a možná si je Osmané vzali násilím. Jsme všichni na jedné lodi, a to i když už jsme dávno přistáli a stojíme na pevné zemi.“

Širin k ní otočila tvář, tak, že se její rty skoro dotýkaly Mařiných. „Na to nezapomínám.“

„A mně se zdá, že ano.“

„Paní! Paní!“ Přes tržiště si k nim razil cestu křesťanský obchodník. Mara ho poznala. Patřil k pasažérům lodi tak jako oni. Širin mu nevěnovala pozornost, a to bylo dobře. Podle toho, co svíral v rukou, chtěl beztak mluvit s ní. Což ji zároveň vyděsilo. Měla tu věc hodit do Černého moře, nebo ji alespoň líp schovat v podpalubí.

Mara se rychle oddělila od svého doprovodu. Pokynula Hakanovi, aby ji nechal jít. Muž ještě popadal dech, když jí podával plátnem omotaný podlouhlý předmět.

„To jste zapomněla na lodi,“ mluvil k ní lámanou turečtinou.

„A to jste za mnou běžel jen kvůli tomu?“ odvětila mu Mara maďarsky.

„Paní, takovou drahocennost by si nikdo z nás nechat nemohl. Obchodní vztahy s Osmanskou říší bereme vážně. Nás nezajímá politika. Bylo mou povinností donést vám jej. Jen jsem měl strach, že vás nenajdu.“ Maďarsky už mu nedělalo problémy říct všechno, co chtěl, a to bez jediného nadechnutí, díky čemuž se za dané situace málem udusil.

„Co to máš?“ Širin se najednou o jejich konverzaci začala zajímat.

„Nic to není. Vlastně to není ani moje,“ lhala Mara naprosto zoufalým způsobem.

„Těžko bych se spletl, paní, hatun, ale ten muž, co na poslední chvíli dorazil, ho předal vám, jen asi čtvrt hodiny před tím, než jsme odrazili.“

Tomu Širin nerozuměla. „Co to říkal?“

„Říkám ti, že nic,“ Mara už začínala být zoufalá.

Obchodníkovi pak rychle svěřila maďarsky: „Jen si ho nechte. Nemám o něj zájem.“

To už tu byl i Mustafa. Jen janičáři stáli diskrétně opodál. „Tak co se tu děje?“ promluvil zodpovědně obchodníkovou mateřštinou, protože zaslechl, že s ním Mara mluví zrovna tak.

„Dej to sem.“ Vytrhla Širin cizinci ono jablko sváru z ruky. Jediným pohybem odhalila plátnem zakrytou pochvu nepředstavitelné ceny. Byla součástí zahnutého meče. Širin ho sám sultán jednou ukazoval. Dostal ho darem.

„Tak ten bude asi opravdu tvůj.“ Zabalila meč a látkou zakryla zářící smaragdy na pochvě i záštitě. Pak ho Maře hodila. „Pochva je krásná, ale opravdový klenot je až sama čepel. Sultán ho dostal z Persie k výročí dobytí tvého milovaného města.“

„Ale Širin, můžeš si ho vzít,“ podávala jí meč Mara jílcem napřed.

„Mně ho nedal. Je to ale vrchol pokrytectví věnovat ti takovou zbraň, když jsme mu museli slíbit nejvyšší utajení.“

„Měla jsem ti to říct, promiň!“

Širin už neposlouchala. Obešla janičáry a věnovala se koním, které Mustafa přivedl.

„Ach, Mustafo,“ obrátila se Mara na přítele.

„To nic.“ Učenec sáhl do měšce a vyndal z něj několik mincí. „Snad se neurazíte, příteli.“

Uherský obchodník jen zavrtěl hlavou a s úsměvem, který věnoval Maře, se vytratil.

Nespravedlnost Maru zabolela. Pozorovala Širin zpoza hlavy zvířete, které jí Mustafa přidělil. Drbala ho na krku a snažila se přijít na to, kde udělala chybu. Neměla si meč brát, měla ho nechat, kde byl, v rukou Mehmedova posla! Proč to vlastně neudělala? Ne, měla si ho vzít! Vzít si ho a pak zbraň darovat Širin. Darovat! Jak jí někdy nerozuměla. Doopravdy mohla věřit jen Mustafovi. Podle Gülbahar hatun nikomu. Jenomže donedávna nevěřila především jí.

Dívala se proto dál na Širin, místo aby si osedlala koně, připevnila k jeho boku ten proklatý meč a postarala se o cestovní vaky. Sledovala každý její pohyb, jako by chtěla sultánce dokázat, že se mýlí. A mýlila se, samozřejmě. Šlo o harémovou taktiku. Nikdy by Širin nezradila a Širin by nikdy nezradila ji. Gülbahar hatun nebyla chytrá, jinak by se nepokusila Širin před Marou zkompromitovat, pokud jí záleží na úspěchu výpravy, na jejím synovi. V každém případě nebylo dobré, aby vyrážely na cestu ve sporu. Mara nicméně netušila, jak celou záležitost napravit. Věděla, že musí počkat, až za ní Širin přijde sama. Neměla na to ale nervy. Musela se přece obhájit!

„Mám vám pomoci?“ Mara mužský hlas sice slyšela, avšak nemohla odtrhnout zrak od Širin, která zrovna o něčem poučovala Borana. Musela na okamžik zavřít oči, aby se od toho obrazu odtrhla. K jejím uším znovu pronikly zvuky blízkého tržiště. Zašli přece na dvůr přilehlého hostince, objednali si pozdní snídani a dali se do příprav. Její kůň měl hnědou barvu a silné nohy. Ještě před tím, než ji přemohly tíživé myšlenky, napadlo ji, že by zvíře měla pojmenovat. Připadala si hloupě, nenapadlo jí totiž jiné jméno než Bukefalos. Přece svého koně nepojmenuje stejně jako Alexandr Veliký, to by neudělal ani Mehmed. Další varianta byla Areión, bájný kůň objevující se v řeckých mýtech i Illiadě.

Rozhlédla se kolem sebe. Dvůr byl vcelku prostorný a útulný zároveň. Na zemi se válela rozházená sláma, v koutě štěkal pes. Budova hostince převyšovala hospodářská stavení o jediné nízké patro.

„Ach odpusť mi,“ obrátila se konečně k Hakanovi. Držel její sedlo v náručí. Znovu si uvědomila, že má hnědé vlasy a že stejně jako ona ani trochu nevypadá jako Turek, ani jako Srb nebo Bulhar. Spíše jí připomínal jejího římského otce. Ruce měl silné, stejně jako ramena, bradu širokou, obočí světlejší ale husté, pohled modrých očí pevný, snad až zbytečně hluboký na vojáka. Tvář mu rychle zarůstala vousem. Být v jiné situaci, snad by se jí i líbil. Byla ráda, že ji dostal na starost on a ne ten druhý. Na Osmana ani nepomyslela, patřil od začátku k Mustafovi.

„Nic se neděje,“ usmál se Hakan. „Tak dovolíte mi to?“ Pozvedl sedlo, které mu leželo na předloktí, aby jí připomněl, proč přišel.

„No jistě,“ přikývla. Pak se ale setkala se Širininým dotčeným pohledem, který Maře věnovala, když kolem nich procházela. „Nebo vlastně ne, umím se o sebe postarat sama.“ Začala brát vojákovi sedlo z rukou. On se ho ale nehodlal vzdát. Byl na ni asi dost úsměvný pohled.

„Ale mně to nic neudělá, Maro, opravdu. Navíc se mi zdá, že si potřebujete odpočinout.“

„Ty si potřebuješ odpočinout,“ opravila ho.

„Podle mě to je zbytečná komplikace,“ vyjádřil se Hakan, když mu Mara konečně ustoupila, aby mohl sedlo přehodit přes hřbet koně.

„Jak to myslíš?“

„Tam, kam se chystáme, nebude nikoho zajímat, jakou mluvíme řečí a zda si projevujeme úctu nebo ne.“

„Bylo to ale sultánovo přání. A my oba přece víme, že sultánovo přání je třeba plnit za všech okolností.“

„O tom nepochybuj. Vím to možná ještě lépe než ty,“ ujistil ji, zatímco upevňoval kožené řemeny na koňském břiše.

Mara si sundala pásek, kterým byla pochva šavle opatřená, z ramene. Chytla zbraň pod křížovou záštitou. „Měla jsem jí ho věnovat rovnou, teď ho nepřijme.“

„Sultán by ti ho neposílal, kdybys s ním neuměla zacházet. Bude se ti hodit.“

„Před chvílí jsi tvrdil, že nikoho nezajímáme,“ připomněla mu.

„Pravda, ale zaprvé nemá smysl předjímat katastrofy a zadruhé ani je podceňovat.“

Usmála se. „Kde jsi sloužil, než tě převeleli do paláce?“

„Daleko, až v Trapezuntu.“

„Především daleko od domova, od pravého domova.“ Pohladila zas koně po krku.

Hakan zkontroloval, zda sedlo drží, jak by mělo, a její poznámku se rozhodl ignorovat. „Vím, proč se tak urazila. Neumí zacházet s křesťanským mečem. Hodil by se jí ten tvůj bez ohledu na to, jak moc je cenný a kdo ti ho věnoval.“

Mara ohromeně nadzvedla obočí. „No vida. Odhadl jsi ji přesně. Zapomněla bych na tuhle možnost. Já ho přesto nechci.“ Přimáčkla mu zbraň na bránici. Přijal ji, ale jen proto, aby pás pochvy přetáhl Maře přes hlavu. „Když si přes něj přehodíš jeden z kožešinových plášťů, co jsme koupili, nikdo neuvidí zdobení jeho pochvy ani záštity.“

Měl pravdu. Ten meč byl její. Patřil jí. Se Širin se usmíří, ale zbraně se nevzdá.

„Promiň, Mustafo, ale nezasloužíme si vědět, kam přesně míříme a za jakým účelem, když jsme partneři?“ Osman položil otázku opatrně. Počkal, až budou z doslechu a zahalí je halas u výčepu prohánějící se hostincem jako meluzína opuštěným ležením.

Mustafa se otočil ke stolu, který zrovna opustili. Zdálo se i na tu dálku, že Širin dál zarytě mlčí, Boran s Hakanem něco probírají a Mara si stále pohrává se zbytkem chleba na talíři. Chvíli jim ještě věnoval pozornost. Osman se snažil vyhodnotit Mustafovo počínání. Buď hledal slova a rozmýšlel, co janičárovi poví, anebo jen kontroloval, zda někomu z družiny nechybí a nepůjde se po nich podívat.

Nakonec se Mustafa otočil čelem k činorodému hostinskému za dubovým pultem a opřel si o něj předloktí. „Zaplatíme!“ mávl na něj. Další jeho slova už patřila Osmanovi. „Osmane, příteli, zasloužil by sis znát odpověď na svou otázku, i kdybys nebyl ničím jiným než naším ozbrojeným doprovodem, nebo tím nejposlednějším otrokem, což nejsi. Musíš se však prozatím spokojit s následujícím. – Míříme k Brașovu a pak dál do făgărașských průsmyků, ale to už jsem naznačil, jak dobře víš.“

„To jsem samozřejmě tušil. Řekli mi, že pojedeme do Uher, přesněji do Sedmihradského vojvodství. Znám Transylvánii, můžu ti být k ruce. Byl jsem tam stejně jako ty. Dokonce si na tebe i vzpomínám. Ty už si asi nepamatuješ, ale doprovázel jsem tě s mladým Vladem Narážečem do Târgoviște v roce, kdy se pokusil získat stolec svého otce. V šedesátém druhém jsem byl naopak součástí sultánova odvetného tažení proti Draculovi, v dobách, kdy ty jsi mu ještě sloužil. Na sever přes valašsko-transylvánskou hranici jsem se dostal těsně před tím, než jsem se vrátil sem do Köstence, tehdy ještě Vlad nebyl naším nepřítelem.“

„Omyl, byl jím od počátku. Jen vyčkával. Nicméně si vzpomínám, to bys mi křivdil. Vyžádal sis od Vlada povolení podívat se na transylvánské štíty. Dovolil ti to. Mně ale ne. Řekl mi tehdy, že mě na takovou výpravu samotného nepustí. Tím samotného mínil bez jeho osobního doprovodu.“

„Nejspíš doufal, že se nevrátíme a bude tak o pár Turků míň. A vidíš, přežil jsem ho. Byli jste si blízcí, tak jako teď s paní Marou. Ví vůbec, že ho nahradila? Že nahradila Draka?“

„Tuší to.“

„Víc se od tebe nedozvím, pravda? Ale já nejsem hlupák, Mustafo, vím dobře, že to s tím Ďáblem nějak souvisí. Neoklameš mě!“ naklonil se Osman k Mustafovi a v jeho hlase kartograf ucítil pachuť výhružky, přestože se voják tvářil dál přívětivě, a dokonce na něj i spiklenecky zamrkal, aby to zakryl.

Mustafa se na janičára podíval docela bezelstně, až ho Osman zatoužil nakopnout, protože právě výhružně své poslední věty mínil. Kdyby tak jen janičár tušil, že cílem jejich cesty je zjistit, zda je Drak, jak Vlada třetího nazýval, opravdu po smrti. S posledním slovem si Mustafa dával načas. Všiml si, že se Osmanovi potí vysoké čelo a pot prosvítá i jeho prořídlými vlasy. Přestože se mu oči nořily do lebky, bulvy se draly nezdravě z hlavy na povrch. Arabští lékaři to přisuzovali štítné žláze. A to nebyl zdaleka Osmanův jediný zdravotní problém. Všechny se skrývaly hluboko pod jeho kůží, v orgánech, takže by na něm nikdo s necvičeným okem nic nepoznal. Mustafu dokonce napadlo, zda bylo vůbec rozumné, aby pětačtyřicátníka Osmana vůbec pouštěli z paláce.

„Drahý Osmane, klamat bych tě nechtěl, zvláště pak když na tobě a tvých mužích závisí můj, a nejen můj život. Avšak jak jsem řekl, pravdu se dozvíš včas. Tady nám kdekdo ještě rozumí a já nechci probírat tak choulostivé záležitosti na veřejnosti.“ Mustafa chtěl, aby jeho řeč Osmana zahalila oparem výjimečnosti. Dle janičárova spokojeného úsměvu se mu to podařilo. Položil mu těžkou ruku na rameno. „Tak to jsi měl říct hned, Mustafo, samozřejmě jsem se dovtípil, že je náš úkol veskrze delikátní, ale musel jsem na tebe zatlačit. Mám na starost životy nás všech, jak jsi správně podotknul, příteli, a teď tomu dobrému muži zaplať, ať můžeme vyrazit.“

Vida, Mehmed to musel vědět. Musel si to pamatovat. Jinak by Osmana na takový úkol nepřidělil. Zbývalo jen zodpovědět otázku, na niž Mustafa svedl hravě odpovědět sám. Nakolik jim to zkomplikuje život?

5

„Za dva dny bychom měli dorazit k Buzău, a pak pokračovat proti toku stejnojmenné řeky. To bude dvanáctého prosince. Uvidíme, uvidíme.“ To bylo poslední, co Mustafa řekl, než se vydali západní směrem. V pozdním odpoledni překročili hranici Osmanské říše a vstoupili do Valašska. Zastavili se jen jednou asi na půl hodiny.

„Měli bychom se utábořit!“ houkla Širin přes rameno k zadnímu voji, který tvořil Hakan. Mustafa s Marou jeli několik metrů před ním. Osman se pohupoval na svém černém koni vepředu a uprostřed vedl zvíře se zásobami Boran, sám seděl na sivé klisně. Širin pobízela koně tak, aby byla vždy několik kroků před ním a nemusela mu tak věnovat jediné slovo.

„No samozřejmě!“ odvětil Mustafa. „Bolí mě celé tělo,“ postěžoval si Maře. Dostatečně důvěrně ztišil hlas, aby ho Širin neslyšela.

„To mě také, příteli.“ Na důkaz svého tvrzení vyprostila Mara nohu ze třmenu, aby si ji protáhla. V koleni jí zapraštělo tak, že Mustafa musel otočit hlavu jako pes za podezřelým zvukem. „Slyším.“ Zasmál se. „Zítra nás čeká Bărăganská step.“

„Jak lákavé.“

„Ještě ráda si ten výhled užiješ. Zakrátko neuvidíme nic než hory.“

„To přeháníš,“ naklonila se k němu. Tentokrát nezaúpělo koleno, ale její páteř.

„No, možná trochu. Ale ne zas tak moc.“

Mustafa chtěl pokračovat v zeměpisném výkladu, avšak vzpomněl si na něco docela jiného. „Co tvé sny, dítě?“

Maře se sevřel žaludek. Tentokrát si mohla namlouvat, že hladem. Snad nikdy dřív takový neměla. Zkontrolovala, zda je Širin dostatečně daleko, a pokrčila rameny. Mustafa to gesto znal. Mara tak často dávala najevo, že na ní nezáleží.

„Nemusíš mi to říkat,“ dodal ještě. Přitom si nepřál nic víc, než aby začala vyprávět.

„Ne, chci ti to říct. Ty sny se mi vrací, přesněji, myslím na ně.“

„Bylo jich víc?“

„Dva za sebou.“

„Vida, o snech jsme dřív nemluvili.“

„Nebylo proč. Nezdálo se mi nic, co by stálo za řeč. Až teď.“

Mustafa se zamyslel. Ticho kolem nich houstlo s mizejícími slunečními paprsky. Maře se zdálo nepřirozené, zkoumavé, zlé. Zatřásla hlavou. Byla přesvědčená o tom, že jde jen o blud člověka, který nikdy nebyl na cestě. Ještěže i tak trávila dost času v sedle, jinak by teď tak dlouho na koňském hřbetu nevydržela. „Dobrá, povím ti všechno,“ řekla s překvapivou tvrdostí. Málem se při tom kousla do jazyka.

„Poslouchám,“ ujistil ji Mustafa. Obrátila se na něj, skoro zapomněla, že sedí na koni. Tolik jí vlastní vyprávění pohltilo. Zároveň při každém slově pozorovala výraz Mustafovy tváře. Musela si vystačit s jeho profilem, protože jen co spustila, zamyšleně hleděl na šíji svého koně, bílého jako sníh.

Věděla, že za měsíc mu bude pětapadesát. Dobrosrdečnější tvář nepoznala. Byl štíhlý, v sedle se držel zpříma i po těch kilometrech a noci strávené na lodi. A že ho bolí celé tělo? Nevypadal na to ani náhodou. Zdálo se, že na nic jiného nečekal. Věděl, že se to stane, že se vrátí na místo, jenž z pravověrného Alláhova služebníka udělalo málem křesťana. Tak jí to jednou vyprávěl. Jí mohl, ona se přece jako křesťanka narodila.

Mara skončila své vyprávění a Mustafa k ní ve stejnou chvíli obrátil tvář. „Zajímavé, nesmírně zajímavé.“

„A krom toho?“ opáčila.

„Krom toho?“ Zasmál se. „Co chceš slyšet víc? Vzhledem k tomu, že jsi živý sen takového významu nikdy neměla, je to ještě zajímavější. Obrazy, o nichž jsi mluvila, mohla způsobit pouhá skutečnost naší cesty. Vrátily se ti vzpomínky na nejranější dětství, což se může zdát jako něco nepředstavitelného, u kojence. Jednoduše řečeno, opustila jsi domov, známý svět. A ta událost, jíž si byla svědkem před Konstantinovým trůnem, zároveň i tvůj svět nenávratně změnila. Učinila tě tím, kým jsi teď.“

Přikývla. „A dál?“

„Mimochodem obdivuji, že jsi mi druhý sen popsala do takových podrobností. Ale zpět k věci. Byl to Vlad, ten muž v dračí zbroji. A ten druhý, na jehož hradě a v jehož posteli jsi se ocitla, jakbysmet. Popsala jsi ho dokonale. A taková skutečnost mě nutí jít ještě dál. Zřejmě musíme být na správné stopě. Nic lepšího ani zásadnějšího jsme nemohli udělat, než po ní jít. Byl to náš osud. Ať naše kroky vede jakýkoliv Bůh, jsou správné! Ty jsi toho důkazem, ty sny jsou důkazem.“ Mustafův výraz se oděl do čirého nadšení. Musel se krotit, aby poslední věty nevykřikoval. „Tak rozumíš tomu?!“ Objal by ji, kdyby to situace dovolovala. Přikývla. „Rozumím.“ Usmívala se a oči se jí zalily slzami. „Rozumím! Tušila jsem, že muž ve snu byl Dracula, ale mohlo jít stejně tak dobře o hru myšlenek a představ.“

„Mohlo, přesto tomu nevěřím. V rámci nejodvážnějších interpretací bych ještě mohl říct, že moment, kdy snový Drak setnul všechny přítomné krom tvých rodičů, naznačoval, že přišel, aby tvůj život napravil, pootočil ho správným směrem. To je geniální!“ zajíkal se vzrušením. Mara neměla slov. Došla jí stejně jako síly.

Stromy olizovaly soumračné stíny, když družina zastavila.

„Půjdeme tam, mezi ty stromy,“ zavelel Osman. Všichni stočili koně a následovali ho. Hakan pomohl Maře z Areióna sesednout. Přišlo jí to nedůstojné, přesto s vděčností jeho náruč přijala. Po doskoku ztratila rovnováhu a narazila do Hakanova těla. Ani se nepohnul. Sevřel ji pevně a povolil teprve, když mu to naznačila. Poděkovala a on ustoupil stranou, aby kolem něj mohla projít.

Když se protahovala, uvědomila si, že má sultánův meč stále připevněný na zádech. Byl tak lehký, že skoro srostl s jejím tělem. Když si jen vzpomněla, že ho málem hodila do moře… Nicméně svým počínám odhazovala něco jiného – Širinino přátelství. Vždyť docela zapomněla, že se o své sny chtěla podělit i s ní. Mustafovo nadšení naplnilo i ji, takže začala zapomínat, komu vlastně slouží. Ona cesta se před ní tyčila jako nejvyšší horský masiv, jaký si dokázala představit. Teď přistoupila na možnost, že ho přece jen zdolá. A až se tak stane, už nic nebude jako dřív. Pro ně pro všechny.

Seděli u otevřeného ohně a pozorovali, jak se nad plameny opéká drůbež, kterou si přivezli. Mustafa si prohlížel jednoho po druhém. Stíny jim tančily po tvářích a oni jen zírali do ohniště. Věděl, že jsou unavení, a právě proto promluvil. Chtěl, aby si jeho příběh vyslechli ještě předtím, než přestanou vnímat docela, aby je Drak provázel ve snech, tak jako Maru, aby pochopili, jak důležitého společenství jsou součástí.

„Jednou mi řekl, že jediným a pravým náboženstvím, jež spojuje všechny národy, je smrt. Klaníme se jí a uctíváme ji právě jen tím, že jsme se s ní smířili.“

„Kdo to řekl?“ zeptal se Boran.

„Můj přítel.“

„Pche,“ utrousil Osman. Širin si ho přes plameny nedůtklivě měřila. „Mustafa bej má urozenou krev na rozdíl od tebe, ty pse.“

„Širin!“ napomenul ji Mustafa. „To není nutné. Osman má právo vyjádřit svůj názor. Už jen proto, že autora těch slov znal.“

Osman nepočítal s takovou velkorysostí, a aby to skryl, začal kontrolovat, zda maso není už dost pečené. Boran se zaklonil, aby na Mustafu líp viděl, protože mu Osman dík kulinářskému počínání překážel ve výhledu. „Tak o kom je řeč?“

„O valašském Drakovi,“ odpověděl Hakan za učence. Ostatní k němu obrátili pohledy. Dokonce i Osman, který usoudil, že kuřata by ve stavu, v jakém jsou, byla vhodná tak akorát pro psa, jímž ho Širin nazvala.

Hakan pohlédl na každého z nich pomalu a významně. „Cílem naší cesty je Transylvánie, a to je pro mě to samé, jako Valašsko nebo Moldavsko. Jde o tři části té samé země, nebo ne? Žijí tam lidé, kteří nás nemají v lásce, ovšem nikdo, nikdo se svou zuřivostí ani odvahou nevyrovnal jemu. Nevím, proč jedeme tam, kam jedeme, ale pokud je řeč o těchhle končinách, pak mě žádné jiné jméno nenapadá. Navíc si vzpomínám, že jste byl, Mustafo, v jeho službách, pokud se to tak dá říct. Když Vlad před víc jak rokem zemřel, doneslo se to i k nám. Já ani Boran jsme se neúčastnili posledního tažení proti němu. Přestože se to nesluší, jeho smrt mě zasáhla. Každý, kdo tolik vzdoruje, si zaslouží obdiv.“

Mara Hakana se zájmem poslouchala. Nemohla odtrhnout zrak od jeho rtů. Pohybovaly se a říkaly věci, jenž by od elitního Mehmedova vojáka nečekala. Ztuhla, když domluvil. Došlo jí, co dělá. Hakanovy rty se roztáhly do úsměvu. Trhla sebou, ale do očí se mu podívat musela. On však o ty její zavadil jen letmo, jako kdyby věděl, že alespoň jeden z nich by nakonec měl mít rozum.

„S tím nesouhlasím. Jeho proslulé tvrdohlavosti jsme čelili několikrát. Nejen sultánovi se Draculovou smrtí ulevilo. Jen se neví, zda ho zabili v poli, anebo byl zrazen vlastními bojary. Každopádně je pod drnem. Proč by nás měl zajímat?“ Boran dokončil nejdelší monolog, jaký od opuštění istanbulského paláce vypustil z úst.

„Tak tahle otázka mě taky zajímá,“ obrátila se Širin na Maru, nikoliv na Mustafu, protože dobře věděla, že jí odpověď dluží právě ona.

Mara pokrčila rameny. „Tak si poslechněte, co vám chce Mustafa říct.“

„Upřímně, mně je vlastně fuk, co to má s námi společného,“ obrátila Širin. „Všechno je lepší než harém!“

Na to nikdo neměl co říct. Mustafa si odkašlal. „Vím, že jste s Vladem bojovali ve dvaašedesátém roce.“

„Měli jsme víc než štěstí,“ upřesnil Hakan.

„To je pravda,“ přisvědčil Boran. „Ty, co je napadl před tím v Rumélii, než Mehmed zorganizoval trestnou výpravu do Valašska, ho měli o dost míň. Nemluvě o mužích, které Valaši zabili během tažení. Politice asi nerozumím, ale proč ho sultánův otec přijal jako rukojmí? Bylo přece jen otázkou času, než ho zradí.“

„Jak jsi řekl,“ ušklíbl se Osman, „politice nerozumíš. Murad se zachoval dle tradic nastolených dávno před tím, než Osman Gazi sjednotil naše kmeny. A ještě dříve než Alláh skrze Proroka rozšířil islám. Dát syna jako zástavu silnějšímu je zcela běžné. Dělali to už Římani. A co bylo dobré pro ně, musí být dobré i pro osmanského sultána.“

„Opravdu mě dojímá, že se zrovna ty, Osmane, považuješ za Turka,“ prohodila Širin, zatímco kontrolovala maso na rožni. „Kde ses narodil a jako kdo? Všichni víme, že v Edirne to nebylo.“

„Tak dost!“ ozvala se Mara. „Mohli byste už konečně poslouchat? Je to důležité!“

Neozval se nikdo, až na Hakana. Dokonce i Širin mlčela. „Odpusť, už se to nebude opakovat,“ řekl janičár.

„Jen klid, drahá,“ natáhl se Mustafa k ženě a stiskl jí zápěstí. „Položil jsem vlastně otázku… svým způsobem. Jen na ni odpověděli.“

Mara přikývla, i když nerada. Mustafa cítil, jak jí otřásá vztek a napětí.

„Posloucháme, Mustafo,“ ujistila ho Širin a podala Maře kus chleba na znamení pochopení a smíru. Mara ho přijala s vděčností. Konečně se uklidnila.

Mustafa ještě chvíli počkal, než navázal. „Když to řekl, když řekl, že se všichni bez rozdílu klaníme smrti, zamrazilo mě. Nebylo mu tehdy ani dvacet let. Ale získal si mě tím. Získal si mě tou nejméně pravděpodobnou větou. Vzápětí mě však pohřbil smutek, nepředstavitelný, veliký, hluboký a drásavý smutek. Nezbavil jsem se ho, neopustí mě, dokud budu chodit po této zemi. A dost možná ani potom ne.

Vlad byl mnohem bystřejší než jeho bratr. Radu chtěl přežít, zoufale přežít jen proto, aby nemusel umírat. Vlad věděl, že musí zůstat na živu, aby se mohl pomstít. To byl zásadní rozdíl mezi nimi a odvíjelo se od něj i vše ostatní. Nikdy si neporozuměli. Přesto se Vlad nemohl zbavit pocitu, že by měl mladšího bratra chránit. Dokonce i po tom, co ho zradil, když usedl na jeho stolec. Uvědomoval si dobře, že jsme všichni bez rozdílu stvoření za nějakým účelem. A právě proto se od sebe lišíme, právě proto si tak obtížně rozumíme. Jsme odlišní a tato odlišnost nás zraňuje. Přitom jeden vedle druhého toužíme po pochopení, uznání a laskavosti a nejsme schopni si je dát. I to jsem od něj slyšel poprvé. Naučil mě víc než já jeho. Vlad věděl, že pokud se vrátí na otcův trůn, bude to právě Radu, kdo ho v případě jeho vlastní zrady v sultánových očích nahradí.

Nebylo kam ustoupit, neexistovala lepší nebo horší rozhodnutí. Vlad se narodil jako následník svého otce v případě smrti nejstaršího bratra Mircei, přesto se všemi nevýhodami, jaké si kdokoliv z nás jen svede představit. Ano, Murad si jeho i Radua vyžádal jako záruku poslušnosti, jako poplatek za podporu jejich otce proti uherské rozpínavosti. Namísto toho, aby se křesťanská šlechta spojila proti osmanskému nátlaku, jen posilovala své rozepře. Hunyadi, Korvín, Lucemburkové, valašští bojaři. Je to stále ta samá ohraná písnička. Lidé umí sledovat jen své vlastní zájmy. Proto má nakonec navrch ten, kdo dokáže sjednotit ostatní, aby se stali součástí jeho snu. Ovšem musí je v něm udržet, aby si jednoho dne neuvědomili, že žijí vize někoho jiného, namísto těch vlastních. A v tom tkví naše výhoda, výhoda osmanských sultánů. A je tomu tak i díky rozhádaným křesťanům, jejich tahanicím o tu či onu biblickou pasáž, o jejich pojetí víry. Copak nebylo jedním z důvodů pádu Konstantinopole právě to? Papež ani Benátčané se zrovna nemohli přetrhnout, aby konstantinopolskému císaři zachránili kůži. Vymstilo se jim to a ještě vymstí. To jsem ale odbočil.

Vlad se stal mým přítelem. Když se měl ve čtyřicátém sedmém roce vrátit do Valašska, nabídl mi, abych ho doprovázel. Nezaváhal jsem ani na okamžik. Sultán mi cestu povolil. Ostatně tady Osman měl stejnou cestu, byť on vsedl na koně z rozkazu, já dobrovolně. Od toho okamžiku jsem s Vladem sdílel každou nástrahu, prohru i vítězství. Všiml jsem si dobře, že turecké zajetí v něm prohloubilo sklony ke krutosti. Někdy byl tak tvrdý, že jsem se ho bál i já. Ale snad právě proto, že jsem byl jeho vlastními slovy o lidských povahách poučený, přijal jsem každý soud, každou popravu, každou trestnou výpravu. Odešel jsem s ním do moldavského vyhnanství. A stejně tak jsem se s ním i vrátil do Târgoviște. Schvaloval jsem jeho otevřeně agresivní politiku proti vlastním lidem. Když v šedesátém druhém roce sám Mehmed vedl odvetné tažení vyvolané Vladovým pustošením osmanských táborů v Bulharsku, nervy ubohého učence nevydržely. Opustil jsem ho. Opustil jsem Vlada Draculu a přicestoval s prosíkem do Istanbulu. Odcházel jsem z Edirne a vrátil se do zcela odlišného světa, do nového světa, ve kterém už pro římský odkaz nebylo místo. Odseděl jsem si nevyhnutelný trest a dík trpělivosti a nepostradatelnosti, o níž jsem Mehmeda přesvědčil, jsem získal zpět i své postavení. Nepopírám, že za to vděčím i tobě, Maro.“

Oslovená se jen nepatrně pohnula. Ten příběh už slyšela, ovšem nikdy vyprávěný s takovou trpkostí.

Mustafa pokračoval. „Zbytek už se odehrál rychle. Mehmed nakonec Valašsko ovládl a dosadil loajálního Radua. Vlad musel ustoupit. Spojenectví hledal u Matyáše Korvína ne v Budě, ale v sedmihradském Brașově, kde jednání probíhala. Nepochodil. Korvín mu dal jasně najevo, že s křížovou výpravou proti Osmanům nesouhlasí, když ho na cestě domů nechal zajmout. K jeho následnému propuštění přispěl jak sňatek s uherskou šlechtičnou Ilonou Szilágyi, tak i přímluva jeho bratra a v neposlední řadě i slovo silného spojence, moldavského knížete Štefana.

Ovšem na návrat domů si Vlad musel počkat až do bratrovy smrti v roce 1475. Ve stejném roce ještě splnil povinnost a z vděčnosti Štefanovi se účastnil bitvy u Vaslui, kterou, jak víte, úspěšně svedl moldavský kníže proti guvernérovi Rumelie Suleimanu pašovi. Návratu do Valašska si Vlad příliš neužil. Ani ne po roce byl zabit. A to je konec příběhu… zdánlivě.“

„Zdánlivě?“ Teď měl Širininu pozornost.

Mara přikývla. „Zdánlivě. Budete se chtít smát, anebo co já vím. V každém případě jste sultánovi slíbili doprovodit nás. Chci jen, abyste věděli, že ani já, ani Mustafa vás nemůžeme zdržovat. Společnost někoho, kdo bytostně odmítne důvod naší cesty do Sedmihradska, je nám k ničemu.“

„To byl hezký proslov, drahá, já bych si s tvou výzvou poradila, ale tady naši ozbrojenci asi ne. Oni nikam nepůjdou, i kdyby si tisíckrát mysleli, že se sultán zbláznil, když vám dal své svolení. Tak už to neprotahuj, Mustafo,“ naklonila se Širin. „Chceme vědět všechno.“

6

István Báthory stanul před královými komnatami. V rukou svíral list, který posel přinesl v dostatečně pozdní hodinu na to, aby jej mohl sekretář uherskému králi předat až druhý den. Hrabě Báthory si však okamžitě povšiml pečetního znaku, jenž, jak dobře věděl, se obtiskl do vosku daleko na východě. List opatřený takovou pečetí se musel dostat do Matyášových rukou bez prodlení. Nemohl obsahovat než špatné zprávy, ovšem pravdou bylo, že pokud by se nepřítel rozhoupal k další válce, dopisu adresovanému uherskému králi by to nesvěřil. Ač István Báthory neměl v popisu práce doručovat svému vladaři poštu ani jiné listiny, musel udělat výjimku. Chtěl zprávu z osmanského hlavního města předat sám. Nebylo konečně náhodou, že byl přítomen při poslově příchodu. Sám by se již odebral do svých vlastních komnat, aby si odpočinul před cestou domů, avšak to všechno muselo jít stranou.

Báthory přejížděl palcem po pečeti. Jednotlivé tahy znaku, jež nesla, se ztrácely v bledém světle voskovic. Kolik lhostejnosti se nacházelo v samotné pečeti, jejím vosku, ve svícnech vystupujících ze zdí, ve tvářích mužů hlídajících komnaty, služebníků, v nábytku, dokonce i v panovníkových očích, do nichž se Báthory chystal pohlédnout. Lhostejná byla i tma za okny, lhostejné byly stromy pod hradbami budského paláce. Vše, na co si jen István vzpomněl, ho naplňovalo takovým pocitem. Kam přijdou Turci, nezbyde nic. A oni se blíží, když ne teď, tak později. Proto chtěl být u rozlomení pečeti osobně. Báthoryho panství se rozkládalo u sedmihradských hranic, zdánlivě daleko od osmanského bezprostředního vlivu. Ale všechno se měnilo tak rychle. Navíc se jeho druhorozený syn Ferenc stal před pouhým rokem a půl sedmihradským vojvodou. A bitva u Vaslui se neodehrála zase tak daleko.

Ano, lhostejnost, lhostejnost před umíráním druhých, lhostejnost, jakou člověk zakusí jen před branami bitevního pole, pod kopyty drancujících hord a v neposlední řadě v nepříčetných očích nepřítele, žhnoucích pod praporcem půlměsíce. Jak jen si dobře pamatoval trpký výraz synovy tváře. Ferenc věděl tehdy to, co s Istvánem jeho jediný král opomněl sdílet. Od začátku byl proti Vladově touze po křížovém tažení, proti jeho odbojnosti. Matyášovi se nehodila, přesto souhlasil se vším. Souhlasil s Drakem, jen aby se nevymkl jeho kontrole. Uchlácholil ho, dal mu svou podporu i požehnání, a pak ho nechal zajmout a uvěznit. Báthory by s něčím podobným nesouhlasil. Nesouhlasil by, protože si Vlada vážil, vážil si jeho sdílnosti, zájmu. V jeho pohledu se nikdy nesetkal s lhostejností, která Istvána děsila ze všeho nejvíc, víc než samotná smrt.