Přeložila Alice Hyrmanová McElveen

Tato kniha vychází s finanční podporou Literature Ireland.

THOUGH THE BODIES FALL

Copyright © Noel O’Regan, 2023

Translation © Alice Hyrmanová McElveen, 2023

ISBN 978-80-207-2206-5

Obsah

ČÁST 1

1

II

3

IV

5

VI

7

VIII

9

X

11

XII

13

ČÁST 2

14

XV

16

XVII

18

XIX

20

XXI

22

XXIII

24

XXV

26

XXVII

28

XXIX

30

XXXI

32

XXXIII

34

XXXV

36

XXXVII

38

XXXIX

40

XLI

42

XLIII

44

ČÁST 3

45

XLVI

47

XLVIII

49

L

51

LII

53

LIV

55

LVI

57

LVIII

59

LX

61

LXII

63

LXIV

65

ČÁST 4

66

LXVII

68

LXIX

70

LXXI

72

LXXIII

74

LXXV

76

LXXVII

78

LXXIX

80

LXXXI

82

ČÁST 5

83

LXXXIV

85

LXXXVI

87

LXXXVIII

89

XC

91

XCII

93

XCIV

95

XCVI

97

XCVIII

C

101

CII

103

CIV

105

CVI

107

CVIII

109

Poděkování

Doslov

Na počátku bylo místo

V edici Světová knihovna vyšly tyto svazky:

Mým rodičům, Denisovi a Elizabeth

Pohled dolů z velké výšky vyvolává nutkání spadnout a zbavit se tím té hrůzy z pádu.

John McGahern: Mezi ženami

Sráč. Pitomej sráč. Seš jenom ubohej pitomej sráč.

BoJack Horseman: BoJack Horseman

Výslovnost irských jmen:

Áine = Óňa

Saoirse = Sírša

Micheál = Mihól

Tohle bylo, cože, skoro už před třiceti lety? Pořád ještě to ale má jasně před očima. Jak cestou zpátky na ostroh po tréninku těžce šlape na kole do kopce, pálka a přilba mu balancují na řídítkách. Ocelové nebe se zrcadlí v ocelovém moři. Konečně se na kopci před ním vynoří domov: přízemní domek s hrubou oblázkovou omítkou, záplava kvítí na louce stoupající k útesům.

Támhle, až nahoře. U kraje útesů. Máma a ještě někdo. Návštěvník.

Ten pocit, že se v něm uvnitř něco zvedá, jako při náhlém, prudkém poklesu. U domu málem spadne z kola. Utíká přes louku, zadupává květinky, jejichž jména ho tehdy nezajímala, ale teď je zná: silenky, prvosenky, kakost holubičí, rozrazil.

Když se k nim blíží, zvolní, aby návštěvníka nevylekal. Tomuhle bylo nejmíň sedmdesát, možná i přes osmdesát. Měl na sobě oblek z tmavomodrého tvídu a čerstvě vyleštěné černé mokasíny. Blýskaly se tak, že je snad musel pucovat celé hodiny. Na hlavě mu seděl barevně sladěný klobouk s dýnkem prolomeným uprostřed. Říká se mu homburg, dozvěděl se později od mámy. „Nezlobte se,“ povídal jí ten člověk – zřejmě si Micheála ještě vůbec nevšiml, možná mu zrak ani dobře nesloužil –, „ale já teď opravdu musím jít.“ Mluvil, jako by pospíchal na vlak nebo na schůzku. „Nemůžu ji už nechat dál čekat.“

A po těch slovech byl pryč.

ČÁST 1

1

Návštěvník odchází hned za rozbřesku. Micheál Burns stojí u okna ložnice a opatrně, aby se nedotkl bílé krajkové záclony s květinovým vzorkem, pozoruje, jak ten člověk – svobodný farmář kolem třicítky jménem James Walsh – váhá na dvorku před domem. Téměř to vypadá, jako by se tam zastavil, aby si vychutnal výhled: rozvlněnou zátoku a na její jihozápadní straně Maharees, tu křehkou ratolest z písečných dun a skály, tmavofialové hory na protějším břehu, nabobtnalé hrozbou dalšího deště. Po chvíli se Walsh obrátí doleva směrem ke vstupní bráně a k silnici, která vede podél ostrohu zpátky na pevninu a dál až k jeho farmě poblíž vesnice Ardfert, téměř třináct kilometrů odsud. Dopotácel se sem včera večer, ušel celou tu cestu v hrozném lijáku; teď půjde zase pěšky celou cestu zpátky.

Když mu postava zmizí z dohledu, rozhlíží se Micheál po pokoji po něčem čistém na sebe. Všechna ramínka v šatníku jsou prázdná, jen na jednom plandá vínová kravata. Vedle neustlané postele se hromadí oblečení, které už dávno potřebuje vyprat. Doufal, že to, co měl na sobě včera, mu ještě pár dní vydrží, ale černé džínsy a červený vlněný svetr teď leží odhozené na zemi vedle nočního stolku úplně promočené. Tenisky si vyzul už na chodbě; ty teď budou potřebovat nejmíň den pod radiátorem, než uschnou. Nakonec si z té hromady vybere pokecané modré džínsy a šedivé triko. Očichá ho pod rukávy na obou stranách. To mu ještě projde.

V kuchyni si natočí vodu do konvice. Studené dlaždice pod bosýma nohama ho o trochu víc probudí. Z dřezu vyloví misku, omývá ji pod kohoutkem, nehtem palce odškrabává přischlý kousek porridge, až odpadne. Venku za oknem vidí plachtící racky zavěšené ve vzduchu. Když čeká, než se voda začne vařit, zabloudí pohledem na obraz Krista nad krbem, kterému v místě, kde by měl mít srdce, bliká červená žárovička. Už dávno se chystá tu žárovku vyměnit, nebo ji vyndat úplně.

Uvaří si černý čaj a ihned ho srká z hrnku bez mléka, i když je příliš horký. Prokřehl v noci až na kost a není teď schopen se zahřát. Zvažuje, jestli by si neměl loknout whisky, ale na něco takového je asi moc brzy.

V obýváku se Sammy vynoří z koutku mezi televizí a východním oknem, kde má pelíšek: podivné místo, ale jemu se tam líbí. Obývák, který je na straně domu obrácené k pevnině, býval dřív od kuchyně oddělený tenkou omítnutou přepážkou, ale když byl ještě malý, tak ji rodiče zbourali. Teď si uvědomuje, že tím získali z kuchyně, ba i z chodby lepší výhled na venkovskou silnici, na kovanou bránu a na cestu, která od ní stoupá k domu. Černobílý ovčácký pes teď projde mezi světle hnědým gaučem a proutěným křesílkem do kuchyně, zírá nahoru na hrnek na lince napůl plný ovesných vloček, na krabici mléka vedle kastrolku. Potom se zadívá na svou prázdnou misku vedle radiátoru.

„No jo, to víš, že jo,“ chlácholí ho Micheál. Otevře skřínku pod dřezem, vytáhne z ní téměř prázdný pytel psích granulí. Teprve teď Sammy zavrtí ocáskem. Micheál mu jich nasype, až miska přetéká. Poplácá psa po boku a on se pustí do jídla. Včera v noci se opravdu vyznamenal. Když šel Walsh kolem, bezpečnostní světlo vpředu na dvorku se nerozsvítilo; musel se přední části domu vyhnout hodně zeširoka. Sammy ho ale vycítil a vytrvale štěkal u předních dveří. A bylo to právě včas; než Micheál Walshe dohonil, ten byl už téměř na horním konci louky.

Po snídani se podívá na hodiny v plastovém rámu nad vchodem do chodby, kterým už dávno chybí ochranné sklo. Půl osmé. Kdyby vyrazil teď hned, dostane se do vesnice dřív, než vypukne předškolní shon. Opravdu potřebuje koupit u Brendy pár věcí: krabici mléka, krájený chléb, žrádlo pro Sammyho, mýdlo, toaletní papír, a ty kapsle na praní, co vypadají jako tortellini. S touhle hromadou prádla se musí už jednou vypořádat; tak proč to neudělat dneska.

Natáhne si boty, oblékne bundu a vyjde ven, Sammy utíká před ním, mokrý čumák těsně u mokré hlíny. Od zátoky se přižene náraz větru, až Micheál na okamžik ztratí rovnováhu, o krok couvne a pevně se zapře o nohu za sebou. Přehlíží louku u domu, porostlou vysokou trávou a lučním kvítím, která se zdvihá jako vlna, až u okraje útesu přechází ve skálu a hlínu s růžovými trsy trávničky přímořské. Jsou to nejvyšší útesy na jih od Moheru, říkala mu vždycky máma. Okraj ostrohu se táhne téměř dva kilometry, ale jen tady, na jejich pozemku, se takhle prudce zvedá.

V dálce nad zátokou běží déšť, který teď téměř zakrývá shluk ostrůvků zvaných Seven Hogs, i když ten nejbližší, Illauntannig, je dosud vidět. Podle směru větru Micheál usoudí, že bude muset s tou přeháňkou závodit celých šest kilometrů cesty do vesnice. Je to jedna ku jedné, jestli tam dorazí ještě suchý, nebo už promočený na kůži.

II

Domek a okolní pozemky koupili Micheálovi prarodiče od předchozích majitelů Lynchových v roce 1971. Děda byl u policie, sloužil ve starých kasárnách v Tralee jako seržant; babička byla učitelka prvního stupně a učila na dívčí národní škole v Balloonagh. Oba nedávno předtím odešli do důchodu, jejich čtyři děti už byly všechny odrostlé, tak si ten domek dopřáli trochu jako dárek do penze. Vždycky v létě sem s dětmi rádi jezdívali vrtošivým autíčkem Morris Minor do blízkého Ballyheigue. Micheál si teď snaží představit jejich nadšení, když se sem nastěhovali a obdivovali výhled z domku, který byl „jako na pohlednici“, jak říkala babička. V porovnání s jejich dvojdomkem na Oakpark Terrace v Tralee tady nejbližší sousedi sice byli dost daleko a nijak zvlášť se s nimi nepřátelili, ale aspoň je tu mile uvítali. Na babičku působil přímořský vzduch nesmírně osvěživě.

Poprvé se to stalo asi tři měsíce po tom, co se sem nastěhovali. Tak to říkala máma, která se o tom dověděla, když za nimi přišla na druhý den. Jejich první návštěvník byl mladík, který měl hodně upito. Babička vyprávěla, že by si toho člověka vůbec nevšimla, ale náhodou prošel kolem domku v dosahu světla, které na cestu dopadalo z kuchyňského okna, právě když ona tam stála u dřezu a myla nádobí po večeři.

„Tome,“ zavolala, „Tome.“

„Co je?“ polekal se děda, který podřimoval v křesle u krbu.

„Venku někdo je.“

Byla jasná bezmračná noc a měsíc téměř v úplňku, tak toho člověka snadno postřehli, jak kráčí přes louku, stoupá s ní do kopce až k nejvyššímu bodu na jejím konci a děda na něj zavolal. Zdálo se, že vrávorá a přitom si pro sebe hlasitě brblá. Po větru se k nim doneslo jméno Mary nebo snad Marie. Babička si pevně přitáhla vestu kolem těla a děda se vydal nahoru za ním, ale sotva vykročil, tak oba uviděli, že muž dospěl až do nejvyššího bodu, kde jako by se už dotýkal hvězd, a pak zmizel.

„Bože můj!“ vykřikla babička.

Děda jel ještě ten večer do vesnice na policejní stanici a podal o tom zprávu seržantovi, kterého znal z let vlastní policejní služby. „Zřejmě ztratil přehled, kde vlastně je, když měl tolik upito,“ usoudil seržant a děda souhlasil. „To jo, byl jak dělo.“ Micheál si teď představuje, jak seržant pohrabáčem šťourá do uhlíků v krbu, a když mluví dál, nezvedne oči od ohně: „Víš, Tome, ono se to tam takhle občas stává. Že tam jako někdo zabloudí a spadne dolů. Divím se, že se ti o tom Lynch nezmínil, to od něj fakt nebylo fér. Ale je prostě potřeba si na to dávat pozor. Určitě by stačilo to trochu ohradit a postavit někam poblíž výstražnou ceduli.“

Hned další víkend tam děda se strýčkem Mikeym postavili drátěný plot. Mikey mu přijel na pomoc z Tralee na kole. Natáhli ten plot po celé délce okraje útesu. Děda ještě před domem vedle brány vztyčil dřevěnou tabuli s výstražným nápisem velkým hůlkovým písmem:

soukromý pozemek

vstup zakázán

nebezpečný útes

Plot ani výstraha samozřejmě ničemu nezabránily. Před Vánoci toho prvního roku se to stalo znovu. Tentokrát zcela nepokrytě za bílého dne. Když si toho člověka všimli, byl až u plotu. Děda za ním utíkal, ačkoliv měl problémy s kyčlí, ale než vůbec k plotu doběhl, chlap už dávno skočil.

Po tomhle si uvědomili, že se s tím vlastně nedá dělat skoro nic. Byla řeč o tom, že by si měli pořídit hlídací psy, ale babičku jednou v dětství pokousal sousedovic Jack Russell a ona se od té doby psů strašně bála. „Když má něco takhle ostrý zuby, tak se tomu nemůže věřit,“ říkávala.

Plot už je dávno pryč a výstraha taky. Micheál ani neví, kolik dalších návštěv se tu za jeho prarodičů událo. Podle mámy se oni o tom nikdy nezmínili. Babička prý nějakou dobu mluvila o tom, že by domek prodali a přestěhovali se, ale děda říkal, že se přece ze svýho vysněnýho domečku nenechají vystrnadit nějakýma zbabělcema, co se mermomocí řítí do pekla.

3

Micheál vtrhne do Brendina obchůdku a drží za sebou dveře pootevřené. Brenda vzhlédne od novin, které má rozložené na pultě vedle kasy, a zazubí se. „Je tam pěkná čina, co?“

Micheál zamručí. „Nevadí ti, když pustím Sammyho dovnitř? Nemůžu ho v tomhle nechat venku.“

„Ale no jo,“ odpoví ona. „Jenom dohlídni, aby si něco koupil, když už je tady.“

Micheál si stahuje promočenou kapucu a vyjde z něj další zamručení. Sammy vběhne dovnitř a rychle se otřepe. Přicupitá k pultu, Brenda k němu přiklekne na podlahu a podrbá ho za uchem, přesně tam, kde to má rád. Micheál kráčí úzkou uličkou k nim.

Obchod se od jeho dětství téměř nezměnil: ostrůvek polic uprostřed a kolem něj ulička, do které se sotva vejdou dva lidi vedle sebe, zboží jako vždycky naaranžované podle vlastní logiky: plastové kyblíčky a lopatky hned vedle pevného podpalovače a tuňákových konzerv. Takových obchůdků se dnes už moc nevidí; tenhle zůstává otevřený jen díky tomu, co Brendina matka vybudovala a co Brenda sama má sílu udržovat, zejména proti konkurenci řetězců Costcutters a Centra, které jsou teď na Hlavní třídě také.

„Jsem tě dlouho neviděla,“ říká Brenda a postaví se. „Všechno v pohodě tam na kraji světa?“

„Ále, to víš.“

„Jak se má Áine?“

„No, to asi ty budeš vědět líp než já, jak se jí daří, že jo. Spíš bych se měl ptát já tebe, ne?“

Áine s Brendou byly od dětství nejlepší kamarádky a pořád zůstávají ve styku. Občas má podezření, že jeho sestra toho Brendě svěřila víc, než měla. Často v ní poznává odraz Áininých starostí, hlavně v tom, jak se ho pokouší odlákat pryč od domku: aby pomohl cvičit tým starších žákyň v camogie, aby se zapojil do práce výboru na zvelebení obce, že by si měl někdy zajít do Chlapské boudy, i když by tam byl nejmíň o dvacet let mladší než všichni ostatní. Jednou ho pozvala na setkání zdejšího Klubu čtenářů, která organizovala. Dopracoval se k tomu, že si přečetl knížku, kterou tam měli probírat – Hrubá kůže od Annie Proulx –, ale když na to přišlo, nebyl ten večer schopen odejít z domova.

Do obchodu se vřítí dívka v šedo-vínové školní uniformě. Botky jí na podlaze vržou, chňapne lahvičku vody z chladničky. Ze stojánku u pokladny vytáhne žvýkačku s jahodovou příchutí a obojí položí na pult.

„Potřebuješ si pro někoho osvěžit dech, Lauro, co?“ zeptá se jí Brenda, když žvýkačku skenuje.

Děvče se začervená.

„Neboj, já to mamince neřeknu.“

Děvče ještě ode dveří zavolá: „Díky, Mladší.“

„Hodná holka,“ řekne Brenda. „A taky skvělá camogistka.“

Micheál přikývne a sbírá svých pár věcí. Napadá ho, jak se asi Brenda cítí, když ji o tolik mladší děvče oslovuje jako „Mladší“. Tu přezdívku má už od dětství, i když on sám ji nikdy nedokázal použít. Je to pozůstatek z dob její matky, Brendy Starší. Ta byla ve vesnici známá jako místní aktivistka. Projevovalo se to většinou tím, že obcházela domy v sousedství a žádala lidi o podpis na petici nebo příspěvek na tu či onu věc. V obchodě mívala všelijaké brožurky a manifesty, včetně republikánských. Její rodina se prý aktivně účastnila povstání. V jedné ze svých prvních vzpomínek z dětství vidí Brendu starší, jak se na Hlavní třídě horlivě pře s farářem Burkem; muselo to být v době referenda o povolení rozvodu – to znamená někdy v polovině devadesátých let, kdy tady církev měla ještě značně silnou pozici. „Víš, jak některý lidi mají žaludek citlivej na určitý jídla,“ řekla jednou Micheálovi máma. „No tak Brenda to má taky; jenže na nespravedlnost, jak ji ona vidí; prostě na ni nemá žaludek.“ A pokud jde o to „Mladší“, chlapi to přece dělají pořád – „Frank Mladší, Mike Starší, John-Joe III.; nikdy se toho nenabaží!“ – tak proč by takovou přezdívku nemohla mít ona? Brenda Mladší si ji ovšem nevybrala.

Micheál zaplatí za svých pár drobností, přelétne pohledem situaci venku, kde déšť dál buší do dlažby.

„Nechceš čaj?“ zeptá se Brenda.

„Tak jo, no,“ odpoví on.

Za pár minut se Brenda vynoří zezadu se dvěma hrnky, jemu podá ten s obrázkem Kit Kat. Pořádnou porci mléka a žádný cukr – jako obvykle. „To budou tři eura,“ řekne mu. Micheál strne s hrnkem na půl cesty k puse. Brenda se jeho výrazu rozesměje. „Dělám si srandu, ty trdlo. Vypij to.“

IV

Děda zemřel těsně předtím, než se Micheál narodil, asi deset let po tom, co se s babičkou přestěhovali na ostroh. Máma tvrdila, že ho zabila nějaká nemoc, i když nikdy blíž neurčila jaká. Říkala jenom, že odmítal jít k doktorovi a že mu ke konci kůže zežloutla do bledého odstínu barvy písku na pobřeží pod vesnicí Ballyheigue. „Jako by ho ta okolní zem do sebe pomalu znovu vstřebávala.“ Babička potom zůstala na ostrohu ještě několik let sama, ale jednou si šla pro poštu, upadla a vykloubila si zápěstí; a když si měsíc nato zlomila kyčel, bylo jasné, že už není dost silná, aby tam mohla žít dál o samotě.

Micheál nikdy nepochopil, proč se vlastně rodiče přestěhovali na ostroh. Dávalo by přece větší smysl, kdyby se babička přistěhovala k nim do města. A když o tom zpětně přemýšlí, nerozumí ani tomu, proč to museli být právě oni – proč ne strýček Dinny, strýček Mikey nebo teta Sheila? Dinny ani neměl rodinu a pracoval jen tu a tam jako nádeník; pro něj by změna bydliště byla mnohem snazší. Ale ať už ten důvod byl jakýkoliv, máma trvala na tom, že babička se z ostrohu odstěhovat nemůže a že právě oni se tam musí přistěhovat. Jedna z hlavních věcí, kterých teď Micheál lituje – a není jich málo –, je to, že se jí nikdy nezeptal proč.

Bylo mu tenkrát šest let a měl pocit, že se mu bortí svět. Musel opustit čtvrť, kde bydleli všichni jeho nejlepší kamarádi, přestat hrát fotbal v klubu Austin Stacks za mladší žáky do osmi let, kde po každém tréninku dostávali brambůrky a colu zadarmo. „V Ballyheigue mají taky družstvo,“ slibovala mu máma, ale zamlčela, že není fotbalové, ale hurlingové. Když na to přišel, strašně se rozbrečel: „Já nechci bejt hurlista!“ Rodiče vymysleli kompromis, který mu umožnil zůstat v jeho staré škole v Tralee. Táta totiž učil na národní dívčí škole Balloonagh, jen pět minut pěšky od Micheálovy chlapecké školy Holy Family, tak mohl Micheála každé ráno vozit. Áine měla od příštího září chodit do místní základní školy na Kerry Headu a máma, která přestala učit, když čekala Micheála, tam teď také pracovala na částečný úvazek v kanceláři. A až doroste Saoirse, měla pak začít v té stejné škole.

Brzy potom, co se přestěhovali, si uvědomil, jak tam jejich rodina vůbec nezapadá. Většinu rozlohy ostrohu tvořila zemědělská půda a několik domků v okolí ještě nabízelo turistům nocleh se snídaní. Ale jejich dům nebyl ani penzion, ani farma. Jejich nejbližší sousedi, Spillaneovi, kterým patřila půda na protější straně silnice, a Dwyerovi, kteří vlastnili pozemky přímo u moře na sever od nich, se k nim chovali přátelsky, zdravili je, když se potkali ve vsi nebo na cestě, a zdvořile s nimi rozprávěli, ale Micheál vždycky cítil, že mezi nimi zůstává jakýsi nevyslovený předěl.

Přesto si po čase začínal zvykat. Nesměle se několikrát připojil k hurlingovému tréninku a zjistil, že se mu to líbí: nárazy dřeva o dřevo při střetu jasanových pálek, zběsilá honička kolem hřiště, spěšné odpálení tvrdého míčku i šok rány, který mu po každém odpalu ještě proběhne celou paží. Skamarádil se tam se dvěma kluky z oddílu, s Tuanem Dowlingem a Stephenem Murphym. Tuan s mohutnou rezavou kšticí byl samý sval a šlacha a bydlel ve vesnici, kdežto Stephenova rodina sídlila téměř v polovině ostrohu, blízko základní školy v Glenderry. Stephen, stejně jako většina jeho sourozenců, měl vlasy jako uhel a tmavou pleť, což se běžně považuje za „španělskou krev“. Trenér mu říkal „Iglesias“, ale ta přezdívka se nikdy neujala.

Trojice kluků pak trávila téměř všechna odpoledne a víkendy pohromadě podnikáním různých dobrodružství po celém ostrohu: šplhali po skalách na pobřeží za vesnicí, chodili spolu plavat v moři u mola Meenogahane a navzájem se hecovali, kdo doplave až k veliké skále trčící z vody v přístavu, které místní říkají The Horricles. Nebo se tajně plížili přes soukromé pozemky až na vrchol kopce Triskmore a hledali tam legendární An Claí Rua neboli Rudý val, kde straší duchové. Ti kluci také Micheála poprvé přivedli ke zbytkům kamenné tvrze asi kilometr na sever od jeho domku. Zřícenina se sice technicky nacházela na Dwyerovic půdě, ale z jejich pozemku tam odedávna platilo právo vstupu. Stala se z ní jejich tajná skrýš, kde si hráli na stráže, vyhlíželi lodě Vikingů nebo Luftwaffe či pašeráky a piráty, kteří by tu chtěli přistát a loupit na pevnině.

Micheál se z těch výprav po ostrohu vracel domů úplně vyčerpaný. Jakmile byla večeře hotová, musel vždycky odnést babičce jídlo do postele. Ležela v menším pokojíku vedle koupelny, pokoj s manželskou postelí přenechala Micheálovým rodičům. Nosil jí tam to jídlo strašně nerad, vlastně vůbec nechtěl trávit čas v její blízkosti – hlavně ne v jejím pokoji. Vycházel z ní takový zatuchlý pach staroby a byly jí příliš vidět kosti, vystupovaly po celé délce jejích paží, vyčnívaly jí na krku a potom tu ještě bylo při každém soustu to klapání umělého chrupu. Ten pach sice vycházel z ní, ale připadalo mu, že už naplnil a zahltil každou skulinku v celé místnosti. Tohle všechno se v něm spojilo do tak silně odpudivého pocitu, až se z toho fyzicky otřásal. Když babička umřela, bylo mu deset, a přestože se za své nekalé pocity styděl, ještě dlouho potom nemohl zapomenout na její mlaskání a na klapot zubní protézy. A kdykoliv procházel kolem jejího pokoje, vždycky znovu ucítil ten pach.

5

Micheál se s Brendou rozloučí a odchází, igelitku s nákupem v ruce. Jeho jízdní kolo, rezavějící dvanáctirychlostní raleigh, je raněné zvíře opřené o zeď před obchodem. Nacpe přeplněnou igelitku na nosič za odřeným sedlem, upevňovací lišta zaklapne, připlácne nákup. Micheál nasedne a rozjede se, Sammy cupitá za ním.

Ve vsi už je klid, předškolní ruch utichl. Cestou přes náves pohlédne vlevo na dlouhý pruh pláže; v blízkosti písečných dun je kamenitá a dole u moře posetá rybníčky slané vody, v nichž se zrcadlí obloha. Po písku pobíhají jespáci; jejich pohyby působí tak nějak ztřeštěně, jak se překotně vrhají k moři za potravou a hned zase prchají před další vlnou. Vpravo od něj se tyčí kamenné věže vstupní brány do Ballyheigue Castle, která vede k částečně restaurovanému hradu a k devítijamkovému golfovému hřišti za ním. On sám tam golf nikdy nehrál, ale jednou v létě, když mu bylo tak sedm nebo osm, se tam s Tuanem a Stephenem tajně vplížili. Dostali se až k vodní překážce u jednoho greenu, kam z klubovny nebylo vidět, a z vody barvy černého piva tam lovili zatoulané míčky. Stephen totiž přišel s nápadem, že jich nasbírají plnou igelitku a budou je na pláži prodávat po padesáti centech. Z výtěžku se pak celý týden prakticky živili zmrzlinou.

Micheál cítí, jak se v něm zvedá ten známý neklid, když šlape kolem rekreačních domků za vesnicí – ty chatrné bílé skořápky teď mimo sezonu působí tak dutě. Zdržel se už víc, než měl v úmyslu, čaj a povídání s Brendou se protáhlo. I když je nepravděpodobné, že by se další návštěvník objevil hned vzápětí za tím předchozím – a časné ráno, už po východu slunce, nikdy nebyla pro tyhle návštěvy obvyklá doba –, on teď už dobře ví, že se toho pocitu nezbaví, dokud nebude zpátky doma.

Opře se do pedálů o trochu víc, ale jen tolik, aby mu ještě stačil Sammy, který teď s vyplazeným jazykem klusá vedle něho. Keře a křoví podél silnice jsou vyzdobené ostružinami, většina z nich už sesychá mezi klinkavými kvítky divokých fuchsií. Míjí teď základní školu v Glenderry, kde z okapů vlají řetězy vlaječek v červeno-černých barvách místního hurlingového klubu, který se o víkendu utká s Abbeydorney ve finále krajského přeboru. Za jedním oknem zahlédne zdvižené ruce a blikání obrazovky.

Jak jede dál do nitra ostrohu, jehož kopcovitou páteř tvoří nejprve Maulin Mountain, pak Triskbeg a nakonec kuželovitý Triskmore, rekreačních chalup i penzionů ubývá a převládá zemědělská půda: staré kamenné zídky, kopyty rozdupaná hlína kolem žlabů, holštýnské kravky roztroušené po pastvině, každá si hlídá svůj kousek půdy. V jednu chvíli Sammy zaštěká a z křoví u silnice vystřelí trio špačků. Blízko konce ostrohu se jižní úbočí náhle prudce svažuje; od silnice to vypadá, jako by pastviny ohrazené kamennými zídkami klouzaly přímo dolů do moře, jako by chtěl ostroh ze sebe setřást všechno, co se mu lepí na kůži.

Na konci pevniny je teprve vidět jeho domek posazený vysoko na malé plošině asi v polovině útesu, těsně před posledním prudkým výstupem k vrcholu. Nad mořskou zátokou, obrácený bílou oblázkovou fasádou k jihu, působí jako turistův sen o irské venkovské chaloupce. Během letních měsíců často vídá, jak lidé zaparkují auto, aby si udělali několik obrázků, zejména od té doby, kdy byl ostroh zařazen mezi turistické atrakce západního pobřeží Atlantiku. Nemohou odolat kýčovité kombinaci malebného domku s drsnou přírodou, musí ji sami zachytit.

Vstupní brána je zavřená, to je dobré znamení. Návštěvníci obvykle nebývají v rozpoložení, kdy by ji za sebou zavírali. Micheál opře kolo o postranní zeď a jde pěšky přes louku k útesu. Žádná vyšlapaná stopa ve vysoké trávě, ani nahoře u kraje útesu se nic nehýbá, jen poletující párek terejů se vynořuje a znovu mizí. Hlodavá úzkost v něm prozatím poleví a on kráčí zpátky k domku.

Doma položí nákup na stůl a nalije Sammymu vodu do misky. Kuchyní se rozlehne zvuk dychtivého chlemtání. Jak Micheál stojí u dřezu a přemáhá ho těžká únava – nespal v noci víc než pár hodin a to ještě přerušovaně –, vidí z okna v dálce nákladní loď, někde v blízkosti Brandon Pointu. To mu dodá energii a on si zapne laptop na kuchyňském stole a klikne na stránku Námořní hlídka. Na lince vedle dřezu je jeho zápisník, který má na obálce červeným inkoustem napsáno číslo XXXIII. Co nejúhlednějším písmem do ní opíše údaje z webové stránky.

5. října

9.57

Victoria T

Loď na sypký náklad

Vlajka: PA

Přístav: CAS, MA

13.1 /11.0 uzlů

….

Příliv bude vrcholit až tak za dvě hodiny. Ta loď se nejspíš zastaví u Illauntannigu a počká si tam, než bude vhodná doba na cestu do přístavu Fenit.

Pod záznam o lodi ještě připíše:

Špaček (3)

Jespák (5/6)

Racek delawarský

Terej (2)

Potom Micheál natočí vodu do konvice a zapne ji. Když čeká, až se začne vařit, ucítí náhle známé pnutí a přejde přes chodbu do koupelny. Stojí nad záchodovou mísou a rozepne si kalhoty. Vezme své mužství do ruky a najednou je mu trapně, jako by ho někdo pozoroval. Zavrtí hlavou. Lidi musí močit a kadit; a tohle je taky jen tělesná potřeba. Za chvíli je hotov, spláchne a myje si ruce u umyvadla. Sakra. Mýdlo. Zapomněl koupit mýdlo.

V kuchyni mu zvoní telefon. Nedoutře si ruce, spěchá přes chodbu a ještě mokrou rukou mobil zvedne. Áine. Samozřejmě, že je to Áine. Kdo jiný by to mohl být? Zhluboka se nadechne a přijme hovor, přiloží mobil k uchu. Na okamžik se mu vrátí ten dřívější trapný pocit, jako by mohla vědět, co tam dělal. Anebo možná se jenom ozývá ta provinilost, která ho přepadne vždycky, když se chystá mluvit s Áinou – a vlastně i se Saoirsou; i když s tou už nemluvil hodně dlouho.

„Áino, jak se máš?“

„Dobře, Micku.“

„A co rodinka?“

„Všechno dobrý, i když Ryan má zrovna pláňata, tak je s ním teď zvlášť veselo.“

„To si umím představit,“ říká Micheál a snaží se potlačit zívnutí.

Tón Áinina hlasu se změní. Vloudí se tam starost. „Pozdní návštěva, co?“

„No jo, protáhlo se to.“

Ticho na druhém konci.

„A co Sammy?“ zeptá se pak ona, zavádí řeč jinam.

„Dobrý, dobrý. Sežral by krávu i s rohama, znáš ho.“

„Hele, Micku, já se chystám v sobotu přijet.“

„Jo fakt?“

„No jo, slíbila jsem Brendě, že za ní přijedu tenhle víkend, a tak jsem myslela, že bych si mohla s tebou taky trochu popovídat, když už tam budu. Potřebuju s tebou něco probrat.“

Micheál se zamračí. Zvláštní, že se Brenda o té návštěvě ráno vůbec nezmínila. Vypadalo to, že s Áinou nemluvila už kolik týdnů. „Jo tak,“ řekne. „Můžu ti ustlat ve tvým pokoji, jestli chceš.“

„Ne, ne, to není potřeba. Jedu jenom na otočku.“

„Tak dobře.“

„Pro mě by bylo nejlepší stavit se odpoledne, až skončím u Brendy. Šlo by to?“

„Samozřejmě, Áino, je to přece tvůj dům zrovna jako můj.“

Postřehne slabé zaváhání, než Áine řekne „Tak jo, fajn, uvidíme se teda v sobotu, jo?“

„Budu se těšit,“ odpoví Micheál.

VI

Poprvé viděl jednoho z nich někdy během svého sedmého léta – v jednom z těch vzácných horkých týdnů, kdy zátoka připomíná tropy. Hrál si tenkrát za domem, hurlejkou odpaloval tvrdý míček proti zdi, když kolem něj velkou rychlostí proběhl člověk, jako by ho něco honilo. Micheál ho sledoval, jak utíká až k místu, kde louka prudce stoupá, a tam ten člověk zakopl a upadl, jako by ho vysoká tráva spolkla. Micheál utíkal dovnitř do domu. „Co to děláš?“ zeptala se ho máma, když si přitáhl židli od stolu ke dřezu, vylezl na ni a natočil vodu do sklenice. „Ten člověk upad. Má žízeň.“

Máma mu nařídila, aby slezl dolů a zůstal uvnitř, že ona jde tomu člověku na pomoc. Micheál šel nejdřív do svého pokoje, hrál si s autíčky a s želvami Ninja. Když se vrátil do kuchyně, všiml si, že ta sklenice s vodou dosud stojí na lince. Zapomněla ji. Myslel na to, že by pomohlo, kdyby ji za ní odnesl ven, ale zůstal uvnitř. Tak to od něj chtěla. Máma se za nějakou dobu vrátila a měla ve tváři výraz, který nedokázal rozluštit. Pomyslel si, že se v ní uvnitř něco přetrhlo.

Když byl o něco starší, posadila si ho jednou v kuchyni u stolu a vysvětlila mu, že ten žíznivý člověk tenkrát byl „návštěvník“ a že to jsou smutní lidé, kteří sem občas přicházejí a potřebují pomoc. On předtím ani potom žádného návštěvníka neviděl, protože často přicházejí v noci nebo hodně brzy ráno, ještě než se Micheál a jeho sestry probudí, protože chtějí „najít pomoc“ s vycházejícím sluncem za zády.

Teď když už to Micheál věděl, dostal za úkol chránit své sestry před tím, aby to také zjistily. Pro vzácné případy, že se návštěvník dostaví brzy zvečera, kdy budou ještě vzhůru, měl od matky jasné pokyny: nakrmit sestry (pokud už neměly večeři předtím), vybrat nějaké hotové jídlo z ledničky a ohřát ho v mikrovlnce; nepustit je ven, dokud návštěvník neodejde; pokud se rodiče nevrátí do sedmi hodin, dohlédnout na to, aby se sestry dostaly včas do postele. Saoirse musí zhasnout v osm, Áine v půl deváté. On smí zůstat vzhůru do devíti, ale potom si musí jít lehnout, ať jsou rodiče zpátky, nebo ne. Navzdory těm instrukcím Micheál občas tajně vyšel ven a pozoroval je. Párkrát přistihl Áinu, jak se také pokouší vyplížit ven, a s obtížemi ji vtáhl zpátky dovnitř.

Jednou večer – bylo mu deset nebo jedenáct – vyklouzl ven a našel tam obě své sestry, které vylezly ze svého pokoje oknem, jak civí nahoru k útesům. Muselo to být někdy z jara, protože si vzpomíná, že vzduch byl za soumraku prosycený kokosovou vůní květů hlodáše a na rudý šrám nad horami na protější straně zátoky, v blízkosti údolí Gleann na nGealt, kde slunce v té době zapadá. Světlo už zesláblo natolik, že z rodičů byly jen dvě siluety stojících kamenů po stranách třetí předkloněné postavy, která se kymácela ze strany na stranu.

Saoirse tahala Áinu za župan a ukazovala k těm stínům. „Ale já chci, aby mi čet pohádku.“

„Teď nemůže,“ řekla Áine a Micheál si uvědomil, že ona už to ví. Nedokázal ji před tím ochránit.

„Ale on mi to slíbil!“ vykřikla Saoirse tak hlasitě, že se siluety pohnuly. Za pár okamžiků se jeden z těch stojících kamenů dal do pohybu směrem k nim.

„Dovnitř, honem dovnitř,“ sykl Micheál a pokoušel se je zahnat zpátky do domu, ale Saoirse znovu zaječela a Áine po něm vyčítavě koukla, jako by za to mohl on, i když ji sama přivedla ven. Jak se stín přibližoval a Micheál se zoufale snažil dostat je dovnitř, chytil Saoirsu za ruku, ale to ji jen vyprovokovalo k dalšímu řevu.

Stín rostl čím dál víc a pak se z něho stal táta. „Co se to tu děje?“ zeptal se s podrážděnou netrpělivostí v hlase.

Saoirse nadskočila leknutím, neviděla ho přicházet. Usedavě se rozplakala. „Neboj se, to nic, ty vyžle moje malý,“ chlácholil ji a hladil po hlavě. Ta jeho přezdívka pro ni vystihovala jak její drobnost a hubenost, tak i celkovou plachost. „Tak pojďte, všichni dovnitř.“ Micheál se zamračil nad tím, jak ochotně jeho sestry poslouchají otcovy pokyny, když jeho vlastní předtím spokojeně ignorovaly. „No tak, jděte dovnitř,“ přisadil si. Áine jenom zvedla oči k pápěří obláčků, k mizící kondenzační stopě letadla.

Táta je všechny nahnal do kuchyně, sám zůstával stát na prahu. Zvenku se ozval hlasitý zvuk, téměř jako zavytí. Micheál si představil vlka, jak útočí na Spillaneovic krávy, tesáky se zakusují do kůže. Tátovy dlouhé tmavé kudrliny jako by tančily ve větru, když se obrátil k útesům. „Tak honem do postýlek.“

„Ale já chci pohádku,“ škemrala Saoirse.

„Já dneska nemůžu, zlato. Bratr ti bude číst místo mě, ano?“

„Tak jo,“ řekla a popotáhla. Její zjevné zklamání se Micheála dotklo. Normálně byla vždycky ráda, když jí četl, kolikrát za ním přišla s obrázkovou knížkou v ruce. Smála se, když pro ni dělal různé hlasy a imitoval zvuky.

„Uděláš to pro mě, borče?“ zeptal se táta.

„Tak jo,“ řekl Micheál tónem, který co nejvíc napodoboval Saoirsin. Ať vidí, že on o to nestojí o nic víc než ona.

„Hodnej.“

A následující okamžik je dodnes ten nejjasnější obraz, jaký Micheál o svém otci má: jak stojí na prahu jejich domu v zablácených vysokých botách a v bundě barvy vřesu, příliš velké na jeho vlastní drobnou postavu vyžlete, které do ní nikdy nedorostlo. Rudý šrám za ním už pohasíná. Stál tam tak ještě chvíli, usmíval se, jako by si je chtěl pořádně zapamatovat, pak se obrátil na podpatku a brzy už z něj byl zase jen stín, který se vracel k návštěvníkovi.

Micheál zpočátku na těch návštěvnících neviděl nic divného. Ale postupně si začal všímat, jak lidé občas divně pokukovali po mámě a tátovi, když přijeli do vesnice nakoupit nebo ho vezli na hurlingový trénink, a uvědomil si, že ten zdvořilý, ale zjevný odstup mezi nimi a sousedy neměl co dělat s tím, že neprovozovali penzion ani farmu.

Jednou byli se Stephenem a Tuanem u Rudého valu krotit duchy s imaginárními protonovými balíčky. Tou dobou už začínali přespávat jeden u druhého v domě – u Tuana dvakrát a jednou u Stephena –, a tak je Micheál pozval, aby ten večer přišli na noc k němu.

Stephen zvedl ze země ostrý úlomek pazourku, zadíval se přes vřesoviště, přes mokřinu. Hodil ho do dálky a oni ho pozorovali v letu, až neslyšně dopadl na mokrou zem a ta ho pohltila. Před chvilkou by tohle vyplašilo duchy, až by se rozletěli a oni by na ně stříleli, opatrně, aby neporušili proudy plazmy. Ale teď už duchové nelétali, bylo po hře.

„My u vás nesmíme zůstat na noc,“ řekl Stephen s pohledem dosud upřeným na místo, kam kámen dopadl.

„Proč ne?“

Tuan pokrčil rameny, Stephen pořád zíral na zem, jako by hledal další kameny.

Micheál cítil, jak se červená. V jejich přátelství byla tahle nevyslovená zlomová linie, a ačkoliv o ní ani teď nepromluvili, všichni tři cítili, že najednou vystoupila na povrch, je odhalená. Když o tom zpětně přemýšlí, uvědomuje si, že Brenda byla ze všech jejich kamarádů a kamarádek jediná, kdo u nich kdy zůstal přes noc, a ví, že to bylo díky Brendě starší, která měla potřebu vzdorovat tomu, co by nazvala „konzervativní status quo“.

Rodičům zjevně ty křivé pohledy ani šeptanda nedělaly starosti, tak se Micheál rozhodl, že jemu také vadit nebudou. Viděl své rodiče vždycky jako tým. Doma to bylo tak, že když jeden vařil večeři, ten druhý jim pomáhal s domácími úkoly; když jeden luxoval, druhý věšel prádlo nebo zaléval muškáty venku v květináčích za předními okny. I když odpočívali, usadili se vedle sebe a dívali se spolu na televizi nebo poslouchali rádio. Měli ve zvyku kupovat dva výtisky jedné knížky, aby ji mohli číst oba zároveň a probírat spolu její přednosti i nedostatky, sdílet myšlenky. A když někdy Micheálovi připadalo, že on a jeho sestry součástí toho týmu nejsou – nanejvýš sedí na lavici náhradníků –, doufal, že když jim bude pomáhat, zatímco oni pomáhají návštěvníkům, tak si tím jednou místo v týmu vyslouží.