THE LOVE OF MY OTHER LIFE

THE LOVE OF MY OTHER LIFE © C. J. Connolly 2022

First published in Great Britain in 2022 by Joffe Books.

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2023

ISBN 978-80-249-5316-8

Obsah

- Část první: Já

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Část druhá: Ona

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Část třetí: Já

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Část čtvrtá: Ona

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Část pátá: Já

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Část šestá: Ona

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Epilog: My

- Kapitola 39

- Kapitola 40

Pro Oscara a Felixe,ať si v životě zvolíte ten správný směr a víte, že jich existuje i více.

Část první: Já

Kapitola 1

30. listopadu

„Posloucháte Josie Cavendishovou v pořadu Open House na stanici Talk New York. Pro dnešek je to vše. Pokud máte nějaké dotazy týkající se nemovitostí, napište nám do studia –“

Cink cink.

Sakra. Textovka. A pěkně nahlas. Hned vedle mikrofonu, z něhož vysílám naživo.

„– napište nám do studia na adresu openhouse@talknewyork.com, případně nám pošlete smsku na číslo 555387 a my se vám zítra ozveme. A já vám zatím přeju, ať se hon za nemovitostmi vydaří!“

Stáhnu si z uší sluchátka a vejdu do produkční místnosti, kde omluvně svraštím obličej, neboť moje producentka Abby jen nevěřícně kroutí hlavou.

„Josie, to jako fakt? Děláš tuhle show už dva roky, jak sis mohla zapomenout vypnout mobil?“

„Promiň, Abs. Dneska je mi fakt děsně.“

Pohrozí mi prstem. „Pro tentokrát je ti odpuštěno. Doufejme, že si to posluchači vyloží tak, že jen někdo píše s dotazem k tématu.“

„Haha. No, to pochybuju, ale díky. Píše mi brácha, odjíždí do Austrálie. Měla bych mu zavolat.“

Vytočím Davidovo britské telefonní číslo a vykročím na Druhou avenue. U nás na Manhattanu je krásný listopadový den. Kolem nohou mi proletí igelitka. Na západě, za řadou zchátralých betonových budov, se ve sluníčku leskne špička Empire State Building.

„Všechno nejlepší, ségra! Dostala jsi mou zprávu?“

„Jo. Přímo před koncem vysílání. Zapomněla jsem si vypnout mobil, takže to slyšela půlka New Yorku.“

„Achich ouvej. Jak se ti to podařilo?“

„Dneska jsem nějaká přešlá. Krušná noc. Po zkoušce jsme zašli na drink a já jsem si pak dala ještě jeden s Peterem.“

David zaúpí. „To je ten kluk, co po něm tak zoufale toužíš? Ten ze sboru, že jo? Nemá náhodou někoho?“

Začnu se hned durdit. „Tak za prvé, já po nikom zoufale netoužím. A on se s ní stejně rozchází. Ale mně je to stejně fuk. Co ty, břídile? Nějaká nešťastnice, která by v nedávné době podlehla tvému pochybnému šarmu?“

Zasměje se. „Stojí se na mě fronty, však víš. Nikoho extra spešl jsem ale nepotkal. Ne že bych ho ostatně potřeboval.“

„Přesně tak. Já taky ne.“

„Jasně. Takže, oslavenkyně, co na dnešek plánuješ?“

„Večeři se Suzie a pár kámoši ze sboru. Chystáme se do jedné nóbl restaurace v SoHo.“

„Ale no tak. To bude asi těžko naše opravdová Soho. Tak snad vás tam vůbec pustí. Byl by docela pech, kdyby tě v den tvých narozek nechali stát venku, viď?“

„Ty jsi ale vtipálek! Musím už běžet. Hlavně se moc v práci nepředři.“

„Nepředři? Jako bych slyšel opravdového Amíka. Nedej se!“

„Hodlám teď zavěsit.“

„No dobře, brouku. Tak ještě jednou všechno nejlepší. Zavolám ti, až budu zpátky. Pořádně to oslav. Mám tě rád.“

„Díky, moc si to užij. Taky tě mám ráda.“

Zavěsím a náhle se cítím nějak nejistě. Můj bratr se trefil do černého.

Být zamilovaná do někoho, kdo je zadaný, ze mě přece nedělá žádného zoufalce. Nebo ano?

Peter žil s Michelle už dlouho předtím, než jsme se seznámili, což bylo zhruba před dvěma lety a kousek, když se přidal k našemu sboru. To mi ale nezabránilo v tom, abych se do něj bláznivě zamilovala. Jak by taky mohlo? On je zkrátka tak… rozkošný.

Včera v noci, když jsme po zkoušce popíjeli v baru, se na mě podíval tak nějak jinak. Poprvé jsem si toho všimla před několika týdny: tehdy jsme nacvičovali náš duet, hleděli jeden druhému zpříma do očí a zpívali slůvka lásky. Je to jenom hra, říkala jsem si, pouhé představení. Když jsme pak ale včera seděli u dlouhého stolu v hospůdce, vrhl na mě stejný pohled…

Povídala jsem si s pár altistkami, a právě v tu chvíli mi přišla smska.

Spěcháš dneska moc? Potřebuju s tebou o něčem mluvit. :P

Co by mi asi tak mohl chtít?

Téměř jsem se neodvažovala přemýšlet nad tím, že by se snad mohlo jednat o to, v co doufám – že se s Michelle konečně rozešli a on si uvědomil, kdo je pro něj ta pravá.

Já.

Usmála jsem se na Petera a mírně jsem přikývla. Spokojeně zdvihl oba palce do výšky.

Jakmile se členové pěveckého sboru rozešli, přesunula jsem se k baru, abych si tam dopila svou sklenku vína. Na pultu vedle mě se objevila pihatá mužská ruka pokrytá světlým chmýřím. Peter se ke mně přitiskl a usadil své vytáhlé tělo na barovou stoličku po mém boku.

Posunul si brýle s moderními výraznými černými obroučkami až na nos a sčísl si z obličeje světlou kudrlinku. „Konečně se vidíme o samotě.“ Mávl na barmana, že si dá pivo.

„Copak se děje? Přijdeš zítra na mou oslavu narozenin, ne? Tak co tolik pospíchalo?“

Peter se dlouze napil z vychlazené láhve a podíval se mi do očí. Samým vzrušením mi naskočila husí kůže až na zádech. Za dva roky přátelství jsme spolu nikdy neseděli sami dva na baru. Bylo to tak intimní. Jako rande.

„Chtěl jsem s tebou mluvit, ale mezi čtyřma očima. Pořád se okolo nás motá banda lidí.“

„Kromě chvilek, kdy nacvičujeme ten náš duet,“ odvětila jsem.

„Přesně. A podle mě se právě díky tomu času strávenému s tebou věci změnily.“ Odmlčel se. „S Michelle jsme se zase pohádali. Tvrdí, že trávím volno radši s lidmi z kapely a ze sboru než s ní. A já jsem přiznal, že se vlastně neplete. Pak mi řekla: ‚Ty bys radši zkoušel s Josie, co?‘“

Opět si pořádně lokl. „A já přiznal i tohle. Nevím, kdy k tomu došlo, Josie, ale u mě je teď všechno jinak. Myslím mezi tebou a mnou. Uvědomil jsem si, že se nejvíc ze všeho těším na to, až spolu budeme zkoušet a půjdeme pak někam do baru, ale jedině, když tam budeš i ty. Díky tobě se na celý týden vždycky těším.“

Položil si dlaň, studenou a něžnou, na tu mou. „Pro mě jsi totiž mnohem víc než jenom kámoška. A myslím, že to vnímáš stejně. Doufám, že existuje nějaká šance, že z toho mohlo být něco víc.“

Pochopitelně měl pravdu – u mě tedy šanci rozhodně měl. Ale sama bych si s ním nikdy nic nezačala. Ne, dokud měl vztah s někým jiným.

„Víš, mně ses vždycky líbil, Petere. Nikdy jsem to nedokázala skrývat. Ví to celý sbor.“ Zasmála jsem se. „Ale tobě to nejspíš došlo až během těch posledních pár týdnů.“

Stiskl mi dlaň. „Jsem fakt idiot, Josie. Mezi mnou a Michelle to už dávno neklape.“

„Ještě jste se ale nerozešli?“

Peter si prohlížel svou orosenou láhev. „Nejde to tak lehce. Bydlíme spolu, naše životy jsou propletené. Nicméně jsme… v procesu rozchodu.“

Navzdory úlevě, kterou jsem pocítila, jsem mu to nechtěla zbytečně usnadňovat.

„To ráda slyším. Každopádně dokud se od ní neodstěhuješ, mezi námi nic být nemůže. A já ti nechci nic slibovat. Podle mě tu teď sedíš, abys zjistil, jestli budeš mít kam jít, až se s Michelle rozejdeš. A já nechci být jen někdo do zálohy, Petere.“

Trochu vzdorovitě jsem mu pohlédla do očí a dopila obsah své sklenky. Náhle do mě narazil nějaký tmavovlasý muž, který mi ji málem vyrazil z ruky. Hned se mi omluvil.

Peter se ke mně naklonil. „Pojďme odsud vypadnout.“

Zaplatil účet za nás oba, pomohl mi obléct kabát a vytáhl mě za ruku ven do chladné listopadové noci.

„A co teď?“ zeptala jsem se. Od pusy mi stoupala pára.

„Josie, já ti rozumím. Potřebuju už minulost uzavřít. Neberu tě jako nějakou zálohu, přísahám. Dej mi šanci ti to dokázat, ano?“

Z té zimy jsem začala drkotat zuby. „Dobře, ať ti to ale netrvá dlouho. Já se nenechám vodit za nos.“

„To rozhodně nemám v úmyslu. Bože, to je ale zima. Nechceš se podělit o taxík do Brooklynu? Ať si můžeme ještě popovídat.“

Pohlédla jsem přes ulici na své kolo, kterému jsem dala jméno – Electra. Čekalo na mě řetězem připevněné k zábradlí. „Já jsem tu na kole a nechce se mi ho tu nechávat. Navíc si nejsem jistá, jestli mám ještě co dodat.“

„Máš pravdu. Hned dneska si promluvím s Michelle. A zítra pro tebe budu snad mít novinky.“

Přešli jsme přes cestu k mému kolu. Než jsem si nasadila cyklistickou přilbu, stoupla jsem si na špičky, abych mohla Peterovi dát pusu na tvář. Něžně, jen abych mu naznačila, na co se může těšit. „To zní fajn. Uvidíme se teda v restauraci. Rezervace je na moje jméno, na půl sedmou.“

„Tak dobře dojeď.“

***

Před obědem mi Peter píše smsku.

Všechno nejlepší, krásko. Nemůžu se dočkat dnešního večera. :P

Létám v oblacích.

I já se moc těším :) Uvidíme se v restauraci. Jx

Kromě této milé konverzace a cupcaku, který mi moji kolegové v práci donesou za falešného prozpěvování „Hodně štěstí, zdraví“, je to den stejný jako všechny ostatní. Opět se pokusím zařídit, aby do mé rozhlasové show zavítal host jménem Hans Halstein, majitel exkluzivní realitní kanceláře a hvězda pořadu Newyorské luxusní nemovitosti, nicméně jeho manažerka komunikace Angela DeMarcová o tom nechce ani slyšet.

Než stihnu na webové stránky naší stanice zadat informace o svém rozhovoru s projektantem, nemůžu takřka hnout zády. Hlavně že mám v kanceláři ergonomické křeslo.

Hodiny ukazují čas 17:37, tedy příliš pozdě na to, abych absolvovala hodinovou jízdu na kole do Williamsburgu a ve svém bytě, situovaném v budově bez výtahu, se převlékla a následně se stihla vrátit na Manhattan, kde nesmím zmeškat večeři. Ještě že máme v rádiu sprchu.

Zatímco si po bolavých zádech nechávám téct uvolňující teplou vodu, nešťastně si sáhnu na své zaoblené bříško a stehna posetá pomerančovou kůží. Dovolím si oddat se představám, že by se snad večer s Peterem mohl nějak zázračně vyvrbit. Měla bych se začít víc věnovat péči o své tělo. Je lepší se oholit a pak přetrpět všechno to svědění, až mi chloupky začnou zase dorůstat? Nebo by bylo vhodnější zajít si na další bolestivou brazilskou depilaci, anebo to všechno nechat přirozeně růst? Když si představím, jak Peter objeví mé neukázněné ochlupení, celá se otřepu.

Přestaň s tím. Vždyť on žije s jinou ženou.

Vyfénuju si vlasy dohladka a outfit v podobě šedého svetru a černých kalhot doplním o černo-stříbrný šátek. Na to, že slavím narozeniny, nejsem tedy oblečená nic moc, ale bude to muset stačit. Šestatřicáté narozeniny přece nejsou nic zvláštního.

Venku je už tma, když uháním na kole po Druhé avenue a snažím se prokličkovat mezi kolonou aut stojících v newyorské dopravní špičce a hustými oblaky páry vycházejícími mřížemi z podzemí. Zabočím doprava na Pětadvacátou, hodlám si totiž zkrátit cestu kolem Baruchovy univerzity až na Madison Square Park. Z téhle křižovatky jsem vždycky nervózní. Před pár lety jsem tu sletěla z kola, když jsem se snažila vyhnout nějakým studentům, a podvrtla si přitom kotník.

Periferně zaregistruju popeláře, jak příliš rychle vyjíždějí z vedlejší uličky. Černý sedan popojede špatným směrem, do toho ještě vjede další cyklista, ozve se skřípění brzd…

A v tu chvíli se to stane.

Kapitola 2

30. listopadu – 1. prosince

Z poklidného spánku mě probere budík.

Otočím se, abych do něj praštila, ale stěží se dokážu pohnout. Ach jo, záda mě dneska teda bolí pořádně… Proč je tu tolik světla?

Otevřu oči, opatrně zamžourám.

„Asi je vzhůru.“

Tichý mužský hlas. Je to Peter? Ne. To není jeho hlas.

Slyším i další hlasy, mnohem tišší. A ten budík i nadále zvoní – ozývá se takové zvláštní, přerušované pípání. Ne, takhle to doma přece nezní.

Konečně se rozkoukám po místnosti. Nade mnou se tyčí Suzie, zářivě se na mě usmívá a její rudé rty jsou těsně vedle mého obličeje. „No konečně! Jsi v nemocnici, zlato – v Bellevue.“ Její hlas zní nějak nezvykle něžně. „Měla jsi nehodu na kole. Kolo je na odpis, tys to naštěstí zvládla. Jak ti je?“

„Ach,“ vydám ze sebe skřehotavý zvuk. „To zatím nevím.“ Pokusím se o úsměv, ten se však podobá spíše bolestné grimase.

„Samozřejmě, Josie.“

Stiskne mi levou dlaň. Až na to, že… je přece po mé pravé straně. Natočím hlavu, abych se mohla po místnosti lépe rozhlédnout a podívat se, kdo stojí na druhé straně postele.

Vedle mého lůžka někdo sedí a oběma rukama svírá mou dlaň. Urostlý muž se snědou pletí, hustou kšticí černých vlasů a tmavou, pěkně upravenou bradkou.

Nikdy v životě jsem ho neviděla.

Odtáhnu se od něj a on svraští obočí.

„Jsi v pořádku?“ Nakloní se ke mně blíž, jako by chtěl, ať si ho lépe prohlédnu.

„My se známe?“ zašeptám. Vůbec nic si nepamatuju, jenže on působí laskavě, a tak se cítím o to hůř. Má pěkné hnědé oči.

„Josie, to jsem já. Rob.“ Říká ta slova, jako by měla něco znamenat.

„Promiňte, já si nemůžu…“ Snažím se otočit se na druhou stranu, ovšem z toho pohybu mi vystřelí ostrá bolest do celého trupu.

Podívám se na Suzie, aby mi objasnila, co se to tu děje.

„Josie, zlato, tohle je Rob. Rob. Ty ho nepoznáváš? Sakra, Robe, nejspíš je na tom hůř, než si myslí doktoři. Má amnézii…“

Nic z toho mi nedává smysl. „Měla bych ho znát?“ Začínám panikařit. „Ty ho znáš?“ Teď mě už kromě celého těla bolí i hlava.

„Samozřejmě, brouku. To je Rob. Tvůj manžel. Počkej…“ Zdvihne ruku. „Ty víš, kdo jsem já, ale nepoznáváš Roba?“

Stále se snažím všechno pochopit, ale marně. „Manžel?“

„Broučku, přece si mě musíš pamatovat.“ Zlomí se mu hlas. „Vždyť se milujeme. Jsme svoji už víc než dva roky. Musíš si…“ Znovu mě vezme za ruku, tentokrát pevněji.

„Omlouvám se.“ A myslím svá slova vážně. Připadá mi, že se mu zhroutil celý svět. „Nevím, kdo jste… a bolí mě ta ruka.“ Vymaním se z jeho sevření. „Odejděte, prosím. Musím odpočívat a vůbec nechápu, co se děje. Suzie?“

„Robe, dej mám pár minut. Zkusíš najít doktora? Měli by jí udělat, já nevím, cétéčko mozku. O takových případech se přece mluví všude, ne? Lidi mají amnézii a pak se jim všechny vzpomínky vrátí. Bude v pořádku.“

Nezní však příliš přesvědčeně.

Muž vstane a vyjde z místnosti ven, za sebou neslyšně zavře dveře. Skrz sklo v nich je vidět, jak se rukama drží za hlavu a vůbec si nevšímá zdravotních sester či pojízdných lůžek, která se snaží kolem něj projet. Pak se otočí a zmizí z dohledu.

„Co se děje, Suzie? Kdo je ten chlap a proč mi říkáš, že jsem za něj vdaná? Já to vůbec nechápu!“ Hlas se mi vrátil a v panice mi začíná přeskakovat do fistule.

„Josie, to je Rob. Tvoje životní láska. Chlap, se kterým ses na Havaji před nás postavila a slíbila mu věčnou lásku. Žijete v absolutní idylce jen pár bloků odsud. Tvůj manžel.“

„Cože? Vždyť jsem toho chlapa nikdy ani neviděla! Já nejsem vdaná, to přece víš, Suzie. A tady poblíž nežiju. Bydlím v Brooklynu – byla jsi u mě doma přece tisíckrát.“

„Ne, zlato. V Brooklynu jsi nikdy nebydlela. Žiješ na Manhattanu od chvíle, co –“

Otevřou se dveře. Stojí v nich onen muž, tentokrát v doprovodu ženy oděné v doktorském plášti.

„Dobrý den, Josie. Já jsem doktorka Linová.“ Zářivě se na mě usměje, z očí jí však čiší jen únava. „Bylo mi řečeno, že se cítíte trochu zmatená. Prý nepoznáváte svého manžela?“ Prohlíží si nějaké nemocniční záznamy.

„Ne, tohohle muže nepoznávám. Není to můj manžel. Nejsem ani vdaná.“

Vzhlédne ke mně a pak se zadívá na mou levou ruku. „No, ale nosíte snubní prstýnek.“

Na prsteníčku mám skutečně dva famózní prsteny – jedním z nich je hladký snubák, druhým je prsten se čtverhranným bledě modrým drahokamem osázeným dvěma diamanty ve stylu art deco.

O takovém prstenu jsem vždycky snila.

Lékařka sepne ruce. „Josie, měla jste nehodu. Ačkoli jste upadla do bezvědomí, o žádný závažný úraz hlavy se nejednalo. Se ztrátou paměti se zpravidla setkáváme, když dojde k poškození mozku. Máte pohmožděná žebra, kyčel a nohu a vykloubila jste si pravou ruku v zápěstí. Uděláme vám vyšetření, abychom se ujistili, že jste neutrpěla žádné poškození mozku. Vaše zmatení pravděpodobně způsobil ten šok z nehody.“

„Děkujeme, paní doktorko,“ ozve se ten muž, kterému říkají Rob. „Bude zase v pořádku?“

„Paměť se pacientům obvykle vrátí, ale budeme její stav monitorovat.“ Lékařka se obrátí k odchodu.

„Počkejte,“ ozvu se slabým hlasem. „Já netrpím ztrátou paměti. Pamatuju si, že jsem ráno vstala, jela do práce… Moment, co je dneska za den?“

„Třicátého listopadu dva tisíce sedmnáct. Dnes je ti šestatřicet.“ Suzie se na mě zkoumavě dívá a čeká na moji reakci.

„Přesně! Je to tak. Prezidentem je Trump, že jo? A Suzie, my jsme se s lidmi ze sboru měli sejít v té nové restauraci v SoHo. Já jsem na svůj život nezapomněla, jen neznám tohohle muže. Nikdy předtím jsem ho neviděla. Nejsem vdaná. A tyhle prsteny nejsou moje. I když jsou teda překrásné.“ Stáhnu si je z prstu, přičemž se mi fasování zasekne na kloubu, a posléze je nechám spadnout na zem. Ten muž – Rob – se s pochmurným výrazem ve tváři sehne, aby je posbíral.

Suzie vrtí hlavou. „My jsme ale na dnešek nic v plánu neměly. S Robem jste se přece chystali na tu návštěvu galerie. Ale o té restauraci jsem ti řekla –“

„Nejlepší bude přestat se zabývat podrobnostmi,“ přeruší ji doktorka Linová. „Nechceme Josie vystresovat. Uděláme ta vyšetření. Vy ji zatím musíte nechat si odpočinout.“ Spěšně vyjde z místnosti.

„Suzie, ví moje rodina, že jsem v nemocnici?“ Máma, David a moje sestra Laura by mi nelhali. „Ve tvé bláznivé verzi mého života snad mám pořád ještě rodinu, ne?“

„Samozřejmě,“ odvětí Suzie tiše. „Volala jsem už Lauře a ona to pověděla tvojí mamce. Právě odlétají z Heathrow.“

Úlevně vzlyknu. Odkloním se od toho cizince, který tvrdí, že je můj manžel, a nechám si po tváři stékat krokodýlí slzy.

„No tak, Robe, musíme nechat Josie odpočívat,“ říká Suzie mile, ale krapet upjatě. Nakloní se ke mně blíž. „Zlato, chápu, že jsi teď zmatená, ale brzo se ti udělá líp. Zkus se trochu prospat, jo? Máme tě rádi.“ Pohladí mě po vlasech, pak vstane a zamíří ke dveřím, kde zůstane stát.

Ten muž stále sedí vedle mé postele a já téměř cítím jeho dilema ohledně toho, co má udělat. Nakonec odšoupne svou židli a v tichosti vyjde se Suzie ven z místnosti.

To je ale mazec.

Ležím v nemocniční posteli, neschopná usnout, protože si stále v duchu přehrávám konverzaci se Suzie a tím chlapem. Nic z toho mi nedává smysl. A co víc, je absolutně nemožné, aby moje zdravotní pojištění dovolovalo úhradu takového nóbl soukromého pokoje, kde si mohou návštěvy lebedit v plyšových křeslech a kochat se závěsy nad robustním oknem jako v nějakém hotelu.

Připadá mi, že uběhne snad celá věčnost, než mě naloží do kolečkového křesla a odvezou na magnetickou rezonanci. Vyšetření je hlučné a dost nepříjemné. Zdravotní sestra mi pak pomůže zpátky do postele a dá mi něco, po čem se prý budu moct trochu prospat. Osvětlení v chodbě se ztlumí. Než začnou tabletky účinkovat, podaří se mi s obtížemi dostat se do privátní koupelny. Rozsvítím světlo, pohlédnu na sebe do zrcadla a z toho, co vidím, málem omdlím.

Ta žena, která se na mě dívá… to nejsem já. Myslím tím, jsem to já, ale tak nějak jiná. Světlejší vlasy, spíš zlatavě blond, mnohem delší a hustší, než nosím. A moje postava…

Sundám si nemocniční košili a bez ohledu na bolest, kterou mi ten pohyb způsobí, se rozhodnu ve světle zářivek zkoumat své tělo. Je to přímo bizarní. Je to moje postava, ano, to objemné poprsí je moje, stejně tak i piha na břiše, jenže vypadám mnohem štíhlejší. Snad o patnáct kilo. A co to ochlupení dole! Dokonale upravený proužek. Takové tělo jsem si vždycky přála – kromě toho ovázaného zápěstí a narudlé modřiny na boku.

Jo, děje se tu něco hodně divného.

Usadím svůj kostnatý zadek na záchodové prkénko a poprvé za několik hodin se vyčůrám. Náhle mě zmůže nesmírná únava. Vlezu si zpátky do postele a v tu ránu jsem tuhá. Klidný spánek mi narušují podivné sny o tom, že mě moje sestra hledá na staré půdě našeho rodinného domu a nemůže mě najít.

Volá na mě dokonce i jménem: „Bosie, kde jsi, Bosie?!“ Tak mi říkávala v dětství. Zdá se to tak skutečné.

„Bosie, Bosie –“

A Laura je teď tu a dívá se na mě. Na chvilku mám pocit, že je všechno v pořádku. Pak si vzpomenu.

„Lauro, bože, jsem tak ráda, že tě vidím. Vůbec nechápu, co se to tu děje.“ Hlas mám plný emocí. „Kde je mamka? Je tu taky?“

„Právě mluví s doktorkou. Jak ti je? Suzie nám říkala, že jsi měla nehodu. A taky prý trpíš ztrátou paměti? Jak se cítíš? Chudinko naše…“

„A v tom je právě ta potíž, já žádnou ztrátou paměti netrpím,“ protestuju. „Vím, co je dneska za den, kdo jsem a kde bydlím. Ale ostatní tvrdí, že jsem provdaná za toho chlapa, Roba. Ty přece víš, že jsem se ještě nevdala! Včera večer jsem se měla sejít s Peterem a kamarády ze sboru. Musím Peterovi poslat smsku. Netuší, co se stalo.“

„Bosie, to mě moc mrzí. Netuším, kdo je Peter, a ze sboru jsi odešla už před pár lety. Je to nejspíš tím traumatem z nehody? Asi máš nějakou formu amnézie? Máma s Robem právě probírají s doktorkou, jakou péči ti mají zajistit, aby ses mohla vrátit domů. Fyzicky jsi totiž v pohodě, a určitě tu nechceš jen tak pro nic za nic zůstávat.“

„Ten chlap – on je tu pořád?“

Má otázka zůstane bez odpovědi, protože v tu chvíli vejde dovnitř máma. Ve vlasech, dlouhých až po ramena, jí od posledně, kdy jsem ji viděla, přibylo pár šedin. Zlatavá barva jejích vlasů je téměř tatam. Nicméně jako vždy je dokonale oblečená. Ten muž s tmavými vousy, který je zhruba o hlavu větší než moje drobná máma, vejde do pokoje hned za ní, s rukou položenou na jejím rameni. Rob řekne něco, co ji rozesměje, pak se však zarazí, protože si všimne mého pohledu.

„Ty jsi už vzhůru, zlato… Jak se cítíš?“ Přitáhne si jedno z křesel k mé posteli.

Teď už se doopravdy zlobím. Všichni se proti mně spikli, dokonce i moje rodina. Obrátím se k tomu muži. „Podívejte, já vás vážně neznám, tak mohl byste mě, prosím pěkně, přestat oslovovat ‚zlato‘?“ Otočím se zpět k mamce, jejíž dokonale vytrhané obočí nad mým výlevem poskočí nahoru.

„Mami, já jsem tak ráda, že jsi za mnou přiletěla, děkuju… Ale proč mi, zatraceně, všichni tvrdíte, že jsem za tohohle chlapa provdaná?“

Máma se ke mně nakloní, aby mi dala pusu na tvář, a její růžový parfém mi v téhle podivné realitě poskytne jakousi drobnou útěchu. S povzdechem se posadí a vezme mě za ruku. „Miláčku, chápu, že se cítíš zmatená, nejspíš ti to připadá, jako bychom se proti tobě spolčili, ale já ti přísahám, že to tak není. Paní doktorka říkala, že můžeš jít domů, vyšetření prý dopadla dobře. Ještě budeš muset párkrát přijít na kontrolu, aby ti pomohli s tou ztrátou paměti, pokud bude přetrvávat. Tak pojďme, pomůžeme ti obléct se a pojedeme společně domů, ano? Laura a já s tebou pár dní zůstaneme, abychom ti pomohly, než se to všechno srovná.“

Domů. To slovo zní jako jediný světlý bod celé téhle bláznivé situace. Aspoň doma mi to bude dávat smysl. Pak mě však napadne něco, co mi tu radost zkazí.

„On s námi ale nejede, že ne?“ Ani se na Roba nedokážu podívat.

Máma si vymění pohled s Laurou a pak mě poplácá po ruce, což mě v tu chvíli může stěží uklidnit. „Samozřejmě že jede, broučku – je to přece i Robův domov. Ale neměj strach, on se o tebe postará.“

„No a… kde podle tebe bydlím?“

Prosím, řekni, že je to Brooklyn.

Muž konečně promluví. „Bydlíme poblíž, zlato – promiň, Josie. Na Union Square. Přestěhovali jsme se tam těsně před svatbou.“

Odhlédnu stranou. Konečně mi začíná docházet, že se nevracím domů do bytu, který tak zbožňuju.

„Já ale bydlím ve Williamsburgu,“ zamumlám.

Napjaté ticho přeruší příchod doktorky Linové. „Jak se dnes ráno daří naší pacientce?“ Nahlédne do nemocničních záznamů, které si s sebou přinesla. „Je to už lepší? Alespoň fyzicky? Z našeho pohledu vás už můžeme propustit, Josie. Objednáme vás ke specialistovi, aby dohlédl na tu vaši amnézii.“

Mamka se usměje. „Děkujeme, paní doktorko. My ji právě připravujeme na cestu.“

„Tady máte ještě pár léků proti bolesti na to zápěstí a modřiny. Bude to chvíli bolet. Nesmíte jich brát víc než šest denně. Tak ať je vám lépe, Josie.“ Lékařka jako vždy urychleně odejde, prakticky aniž by se na mě podívala.

„Dobře, broučku, tak jdeme vstávat.“ Máma se podívá na vousatého muže. „Robe, kde má věci?“

Jmenovaný se vedle mě natáhne po vysoké skříňce. Přemůže mě zvědavost, a tak se otočím směrem k němu. Vytáhne ze skříňky úzké šedivé kalhoty, švestkový blejzr, tenkou halenku, šedivé kotníkové boty a podprsenku a kalhotky. Nic z těch věcí nepoznávám, i když podobnou halenku doma skutečně mám.

Podá mi hodinky s rozbitým ciferníkem. Čas na nich se zastavil v 18:17. V tu chvíli nejspíš došlo k nehodě.

„Nechám ti je opravit.“ Rob položí přes křeslo stříbrnošedý baloňák, vínově červenou kabelku a mou cyklistickou přilbu, tu s těmi zelenými kytičkami. Ta přilba je to jediné, co poznávám.

„Ty ses projížděla takhle oblečená po Manhattanu?“ Laura se zachmuří a prstem se dotkne mé halenky. Jakožto mladá matka z anglického předměstí obvykle nosí všude jen džíny, a navíc jezdí výhradně autem.

„Josie jezdí na kole ve svých pracovních šatech pořád,“ řekne Rob, aniž by mi dal příležitost odpovědět. „Odmítá přestat jezdit, i když jsem jí už říkal, že dost riskuje. Prý je jízda na kole mnohem rychlejší než pořizovat si auto, a fakt, že máme peníze, neznamená, že bychom je měli vyhazovat z okna.“

Nad tím se pousměju – tato slova jsem muži vedle sebe nikdy neřekla, ale zní to přesně jako něco, co by mi vážně z úst mohlo vylétnout. Doopravdy mě baví prohánět se na kole podél všech těch aut, která v dopravní špičce stojí v koloně.

„Dobrá,“ odvětí máma rázně. „Tak s tím je tedy na chvíli konec, řekla bych. Tvoje kolo je ostatně na odpis. Tak pojď už vstát, Josie.“

Pomůže mi se napřímit. Jsem si vědoma muže stojícího za mnou, který sleduje moje holá záda a to, jak mi mezerou v nemocničním andělíčkovi vykukuje kousek zadku.

„Nebudu se před ním svlíkat.“

„Aha, promiň,“ zamumlá Rob. Poodstoupí kousek stranou.

Laura se soucitně usměje. „Dej nám pár minut, Robe.“

Ozve se klapot jeho bot a pak se zavřou prosklené dveře.

„Tak pojď, drahoušku.“ Tak mi řekla naposledy v dětství, když mě trestala za to, že jsem něco provedla. Sice je to krásné slůvko, ale jeho účelem je jen zmírnit něco drsnějšího. „Obleč si ty kalhotky a snaž se mít na paměti, že tahle situace – to, že si na něj nevzpomínáš – je těžká i pro Roba. On tě miluje a chce se o tebe starat. Tady máš kalhoty.“

Dělám, co mi řekne. Jaké to pro něj asi je? Věří tomu, že jsem jeho manželka. Bezesporu se zdá být laskavý a máma, Laura i Suzie ho mají evidentně v oblibě.

„Jasně, já na něj budu milejší.“ Vycením zuby na svou sestru, jako jsme to v legraci dělávaly, když jsme byly malé. I když je stejně mimo jako všichni ostatní, její přítomnost v místnosti mě uklidňuje.

Skutečnost, že se mám vrátit do domu, který mi nepatří, s mužem, který není mým manželem, je na mě až příliš. Podle všeho nemám na výběr. Nějaký čas tam zůstanu s mámou a Laurou, než se to, jak máma řekla, všechno srovná. Potom zavolám Peterovi a povím mu o té šílené nehodě. To je jediná cesta ven z tohohle blázince.

Jsem ráda, že můžeme vypadnout ven. Od té doby, co umřel táta, nemocniční zápach přímo nesnáším.

Muž, za něhož jsem údajně provdaná, čeká na chodbě. „Připravená?“

Pokrčím rameny a po boku mamky a Laury kráčím za ním z nemocnice ven.

Na parkovišti dálkově odemkne zelenomodré auto značky Lincoln s krémově zbarveným interiérem.

„Prima auťák,“ pronesu uznale. Nemůžu si pomoct, to auto se mi vážně líbí.

Vycítí ze mě, že nevím, kam se mám usadit. „Co kdyby si Iris sedla dopředu vedle mě a ty s Laurou půjdete dozadu?“

„Fajn,“ odpovím, než stihne máma vznést námitky. „Vážně, mami. Vzadu vedle Laury mi bude líp.“

Rob s námi zdatně ujíždí širokými silnicemi, které jsou po dopolední špičce klidnější než obvykle. Po necelých deseti minutách odbočí do udržované uličky za vysokou, prosklenou budovu s výhledem na park na Union Square. Zatímco vystupuje, ze zadní části budovy přichází zaměstnanec, který se stará o parkování.

„Vítejte zpátky, pane Billingu. Rád vidím, že s sebou vezete i pacientku.“ Mladý muž otevře nejprve dveře u spolujezdce, kde sedí matka, teprve potom ty moje. Vykročím na chodník, celé tělo mám bolavé a ztuhlé.

Rob mu podá klíče. „Díky, Wille.“

„Poznáváš tu budovu, broučku?“ Máma pozorně zkoumá můj výraz.

Rozhlédnu se kolem sebe. Vidím parkoviště pro návštěvy a veliké, dvojité vstupní dveře vedoucí do budovy. Ten dům mi nic neříká, snad jen že se mohl vyskytnout v nějaké nedávné epizodě pořadu Newyorské luxusní nemovitosti. Jestli je to ten, který myslím, k penthousu náleží velkolepá terasa, z níž je výhled na všechny světové strany.

„Promiň, ale ne… Možná jsem ji viděla v televizi?“

Laura se rukou dotkne mé paže. „Buď v klidu, však si vzpomeneš.“

To pochybuju, ovšem raději mlčím. Pohledu na Roba se vyhýbám. Téměř dokážu vycítit, jak je z toho rozhozený.

Rob přiloží ke vstupním dveřím čip a ty se otevřou. Vcházíme do chodby, kde jsou umístěny výtahy. Za nimi vidím honosnou vstupní halu s vysokým stropem a robustním, moderním lustrem zavěšeným na řetězu, vyplňujícím ten rozlehlý prostor. Za vysokými prosklenými dveřmi se nachází vrátnice s elegantně oblečeným recepčním. Od vchodu je vidět čilý provoz na východní části Union Square a park, který v pozdních dopoledních hodinách doslova září.

To místo je tak okouzlující, až se z toho tají dech.

Mamka mě vede ke dřevem obloženému výtahu a Rob stiskne tlačítko, které nás má zavézt do osmnáctého poschodí. V celé budově je jich jen dvacet. Znám svou práci dobře – a zhlédla jsem již více než dost epizod onoho seriálu o nemovitostech, abych věděla, že čím krásnější výhled, tím dražší nemovitost. Probůh, kolik peněz tenhle chlapík má?

Dveře výtahu se hladce otevřou a my z něj v tichosti vystoupíme. Vedou mě až na konec dlouhé chodby, kde Rob odemkne dveře s číslem 1802 a otevře je dokořán.

Zarazím se, musím to všechno vstřebat.

Prostor, do něhož vejdeme, je naprosto famózní. Nacházíme se ve světlé vstupní hale s bílou podlahou a kulatým stolkem, na němž stojí obrovská váza plná ostrožek a hortenzií – mých oblíbených květin. Navzdory zmatenosti se musím zaradovat z toho, jak jsou krásné.

Vysoký strop má elegantní zakřivení a lustr o něco menší než ten na vrátnici. Díky zapuštěným světlům se krásně třpytí. Na hlavní protější zdi visí nějaká poloabstrakce, na níž je vyobrazen oceán v bouři. Napravo i nalevo od obrazu zahlédnu otevřený prostor. Tohle bude nejspíš ta nejnádhernější nemovitost, kterou jsem kdy spatřila – a jakožto novinářka specializující se na nemovitosti jsem toho vážně viděla už hodně.

Tady přece nemůžu bydlet, vždyť je to tu až příliš nóbl.

„Něco ti připadá povědomé?“ ptá se má sestra.

Vrtím hlavou. „Ale je to tu nádherné.“ Hlas mám stále ještě nejistý.

„Vybrala sis to tady sama.“ To je poprvé od té doby, co jsme vyšli z nemocnice, kdy na mě Rob promluvil. „Všechno. Chci říct, mně se to tu taky hrozně moc líbí, ale hlavně mi šlo o to, aby sis splnila svůj sen.“ Odmlčel se, jako by čekal, co na to povím. Když mlčím, kývne hlavou. „Daly byste si čaj? Iris?“

Máma přikývne. „Díky.“

Stále se snažím zpracovat, co mi řekl Rob. Já jsem si to vybrala? To všechno? Opět se rozhlížím po místnosti, pohledem přejíždím bezpočet krásných věcí. Jak to, že si pořád nic nepamatuju?

„Prosíme tři čaje, Robe,“ požádá Laura a přesune si svůj kufr do jedné z ložnic. Než zavře dveře a popojde do prostoru podél zdi, stihnu si v té ložnici všimnout nějakého obrazu, který mi je povědomý.

„Pojď, broučku, hezky se tu usaď na té pohovce.“ Mamka mě vede kupředu do obývacího pokoje.

Přímo před sebou mám několik schodů, které vedou dolů do prostorné jídelny propojené s obývákem, za nímž se nacházejí posuvné dveře. Skrz ně zahlédnu širokou terasu. Strop nad tímhle místem je vysoký a nádherně světlý. Po pravé straně je trochu vyvýšená moderní kuchyně, plně vybavená včetně mramorového ostrůvku a kožených barových stoliček. Z kuchyně pak vedou další schůdky dolů do obýváku a vzadu zahlédnu další chodbičku.

Neuvěřitelné místo.

Kromě toho obrovského prostoru musím uznat, že sem dokonale pasuje každičký kousek nábytku, osvětlení, včetně všech detailů. Napravo dole jsou umístěny dvě bílé pohovky s šedými a zeleno-modrými polštáři, které vypadají, že se na nich moje bolavé tělo rozplyne blahem. U zdi napravo vidím mramorem obložený krb a před ním dvě křesílka v barvě holubí šedi. Nalevo zase stojí dlouhý jídelní stůl s nejméně tuctem židlí, kde Rob jistě pořádá luxusní večírky. Nad každou oblastí se třpytí vhodně sladěný závěsný lustr na řetízku.

To všechno bych si sama vybrala, kdybych pochopitelně měla tolik peněz. Ty však nemám. Rob je zato, podle všeho, má.

„Zuj se, zlatíčko, a sundej si ten kabát,“ pobídne mě mamka jemně. Přetáhnu si baloňák přes obvázané zápěstí, a když se předkloním, abych si zula boty, bolestivě sebou škubnu. Mamka otevře dveře, skryté ve zdi, za nimiž se nachází šatna. „Posaď se, prosím tě. Odpočívej. Zapni krb, Lauro.“

Zatímco usedám na měkkou pohovku, Laura mi úslužně podkládá zápěstí, načež z konferenčního stolku vezme malé dálkové ovládání. Pomocí tlačítka se rozsvítí krb, prosklený z obou stran, aby ho bylo vidět i z místnosti naproti. Nad krbem visí další obraz s oceánem, tentokrát zbarvený do zelenomodra. Nemůžu přestat civět na ornamenty na krbové římse. Není to snad ta socha ve tvaru dlaně, kterou jsem vyráběla? A váza, není to ta, kterou mi dal David ke třicetinám? Chci si je prohlédnout, ale na to, abych vstala, mě příliš bolí tělo. Zakloním se, snažím se vnímat atmosféru toho místa, jehož okázalost mě zaskočila.

„Jak ti je, broučku?“ Mamka mi opatrně vloží do zdravé ruky hrnek s čajem a ujistí se, že ho pevně držím, než se sama usadí v jednom z šedých křesílek.

„Nic moc,“ odpovím. Držet ten těžký hrnek mi dělá potíže. „Jsem totálně zmatená. Pokud si vzpomínám, tady jsem nikdy nebyla, a vy tvrdíte, že tu bydlím. Každopádně jsem ráda, že tu s Laurou jste.“ Rozhlédnu se kolem sebe. „Tenhle byt je tak úžasný, takže budu… no, musím to nejdřív trochu zpracovat. Přestanu to tolik řešit…“ Zadrhne se mi hlas, a tak se odmlčím. Pohlédnu směrem ke kuchyni, kde si moje sestra míchá do čaje cukr a tiše rozmlouvá s Robem, který mě pozoruje.

Mamka se tím směrem také podívá. „Je to úžasný muž. Moc tě miluje. Jsi s ním šťastná. Myslela sis, že se nikdy nevdáš, ale pak jsi potkala jeho a najednou to všechno dávalo smysl. Jsem si jistá, že ten smysl zase brzy najdeš.“

„V to taky doufám, mami,“ snažím se znít povzbudivě. „Takže… kde jsme se seznámili?“

„V hotelovém baru – v hotelu W, na tomhle náměstí – po jedné konferenci pro realitní makléře. Hrál ve vstupní hale na klavír a ty sis myslela, že je to najatý umělec. Zeptala ses ho, jestli zná nějakou konkrétní píseň, a okamžitě mezi vámi přeskočila jiskra. Neřekl ti, že se živí jako developer a zabývá se výstavbou hotelů a soukromých bytů a že si na to piano šel prostě jen zahrát. Nechtěl se ti hned chlubit s tím, že je bohatý.“ Usměje se. „Když jsi to zjistila, byla jsi z toho úplně v šoku.“

„To si dovedu představit. Ale… já jsem na konferenci ve W nikdy nebyla. Tedy jednou málem… Na jednu jsem se registrovala, když jsem pracovala v Crain’s, před třemi lety, ještě než jsem nastoupila do rádia. Ale po cestě tam jsem měla nehodu na kole – ne až tak vážnou, jen zvrtnutý kotník –, ale tu konferenci jsem propásla.“

„V rádiu?“ Mamka se zakaboní. „Na jaké stanici? Ty jsi před nástupem do Halstein & Faust dělala nějakou práci na volné noze?“

„Myslíš tu makléřskou firmu? Luxusní nemovitosti?“ Máma vypadá zmateně a já se přesně tak zase cítím. „Co to má se mnou co do činění?“

„No, právě tam totiž pracuješ, broučku. Hned potom, co tě propustili z Crain’s, sis tam našla práci jako manažerka komunikace. Rob ti s Mikem a Hansem domluvil schůzku.“

Teď jsem z toho vedle ještě víc. „Tu jejich firmu znám, ale já tam přece nepracuju, mami. Pracuju pro Talk New York. Mám tam rozhlasovou show zaměřenou na nemovitosti. Už tam dělám dva a půl roku. To přece víš.“

„No, bohužel ne.“ Vráska mezi obočím se jí ještě více prohloubí. „Podle všeho je to další vzpomínka, kterou ta nehoda poznamenala. V žádném rádiu nepracuješ, broučku. Musíš všechno brát pomalu, krůček po krůčku, a začne ti to do sebe zapadat.“ Nezní však příliš přesvědčeně.

Dělá se mi špatně od žaludku, a tak se snažím neupustit svůj hrnek s čajem na ten dokonalý bílý gauč. Opatrně se napiju. Čaj je teplý a hned se mi udělá lépe. „Dobrý čaj,“ zamumlám, načež se zaseknu. „Hele, ten čaj mi chutná, protože je to moje oblíbená značka, viď?“

Matka místo odpovědi semkne rty.

„Všechno v pohodě?“ ptá se Rob, zatímco se k nám s Laurou připojí. Sám úplně v pohodě nezní.

„Ano, je nám fajn,“ odvětí mamka. „Josie je trochu zmatená ze svého zaměstnání. Ta ztráta paměti má nejspíš vliv i na další oblasti. Však se to zlepší.“ Zní to spíše, jako by chtěla samu sebe uklidnit.

Trochu se naštvu. „A co mám jako dělat s tím, že si pamatuju svůj život úplně jinak – práci i domov? Jak se ‚to‘ má zlepšit?“

„Josie,“ ozve se tiše Laura.

„Já na tohle nemám.“ Odložím čaj a s obtížemi vstanu z pohovky. Obrátím se k Robovi, který mě sleduje s povytaženým obočím. „Kde mám pokoj? Potřebuju být na chvíli sama.“

Pohlédne nejistě na Lauru.

„Aha.“ Dojde mi důvod jeho váhání. „Nemám na mysli hlavní ložnici, myslím pokoj, kde budu spát já. Protože než se tohle vyřeší, i když se ke mně chováš moc hezky, nehodlám s tebou sdílet ložnici.“

„Iris s Laurou pobývají v našich dvou pokojích pro hosty,“ odpoví Rob tiše. „Ale můžeš spát v naší ložnici a já půjdu do pracovny na gauč.“

„Ne, Robe.“ Laura vstane. „Je to tvůj byt. Do pracovny půjdu spát já. Ty zůstaň ve vaší ložnici. Josie může jít do pokoje s obrazy – bude jí tam určitě dobře. A máma může do toho zeleného pokoje. Přestěhuju nám věci. Vyhovuje ti to tak, mami?“

„Jistě, děkuju, broučku,“ přikývne máma. „To je skvělý nápad. Josie bude mít u sebe všechny své obrazy…“ Odmlčí se, neboť si není jistá, jestli si své obrazy pamatuju.

„Děkuju,“ odpovím s potěšením, že jsem aspoň jednu malou bitvu vyhrála. „Který je ten ‚pokoj s obrazy‘? Zní to nějak hogo fogo.“

„Tady.“ Laura projde kolem jídelního stolu a otevře vysoké dveře nalevo od okna. Vydám se za ní do rohové ložnice, z níž vedou skleněné dveře až na konec terasy. Ten úchvatný výhled na park a celé město mi vyrazí dech. V poledním slunci se třpytí snad milion oken a dole na ulici zase poletují listy zbarvené do červených a jantarových odstínů.

Ta čirá krása toho bytu mě uchvátí natolik, že se posadím na okraj veliké postele se čtyřmi kovovými sloupky a bílými, průsvitnými nebesy, která visí z impozantního stropu. Potom vydechnu, když spatřím sbírku obrazů, zavěšených na tmavě modré zdi jako v galerii. Moje milované obrazy – jsou to obrazy a fotografie, které jsem sbírala celé roky.

Zavrtím hlavou. „Moje obrazy –“

„Poznává ty obrazy, mami! Robe!“ ječí Laura, aby ji v obýváku slyšeli. „Všechno není ztraceno!“

„Díky bohu,“ ozvala se mamka s úlevou v hlase.

„Takže,“ pokračuje sestra, „co bys potřebovala? Chceš něco z hlavní šatny? Přestěhuju tvoje toaletní potřeby do velké koupelny.“

„Díky.“ Náhle se cítím vyčerpaná. V zápěstí mi pulzuje bolest. Bolí mě i celé tělo. „A ty prášky proti bolesti, prosím.“

„Jasně, velká ségro.“

Laura mě nechá sedět na okraji postele, abych se mohla kochat pohledem na svou oblíbenou malbu anglické krajiny, dílo našeho dědečka. Dává naprostý smysl, že jsem si ho chtěla pověsit právě tam.

Třebaže jsou dveře otevřené, mamka před vstupem do pokoje zaklepe. „Říkala jsem si, jestli si nechceš dopít ten čaj.“ Položí hrnek na skleněný noční stolek.

„Díky, mami. Ráda vidím ty obrazy. Pomyslela jsem si, jak jsou tu dokonale rozvěšené.“

„Věšely jsme je spolu.“ Posadila se na postel vedle mě. „Potom, co jste se s Robem nastěhovali, jsem na pár dní přijela a ty malé obrazy jsme společně pověsily. Tvůj oblíbený obraz lesa do zeleného pokoje, jinak je většina obrazů právě tady. S Robem jste pak začali kupovat o něco větší díla… Je to nádhera, že? Mám na mysli ten byt.“

„Vážně, mami, je naprosto dokonalý. Učiněný sen. A já si tak říkám, jestli jsem si celou tuhle situaci vlastně jen nevysnila.“

„Nevysnila. Nejsem si jistá, jestli jsou to pro tebe dobré, nebo špatné zprávy. Ale tak to zkrátka je.“ Máma mě poplácá po ruce a zvedne se k odchodu, právě když do místnosti vejde Laura s náručí plnou oblečení, které mi pověsí do skříně.

Laura mi podá nádherné hedvábné pyžamo šedé barvy. „Make-up a toaletní potřeby jsem ti nechala ve velké koupelně. Chceš, abych ti ukázala, kam jsem to uložila?“

„Ano, prosím. Dokud jsem ještě oblečená.“ Nechce se mi v tom přiléhavém pyžamku producírovat po bytě ve snaze najít koupelnu.

Když projdu kolem Roba, který si v obýváku o něčem povídá s mamkou, vyhnu se jeho pohledu. Nahoře na schodech, když si všimnu otevřených dveří do ložnice – takzvaného zeleného pokoje, pojmenovaného podle pastelově zelené barvy na stěnách –, zpomalím, a jakmile letmo zahlédnu malbu lesa, kterou jsem si koupila tehdy po příjezdu do New Yorku, zastavím se úplně. „Ten obraz…“ poznamenám směrem k Lauře a nepřestávám na něj civět.

„Ano, ten visel v té tvé maličké garsonce na Murray Hill, než ses seznámila s Robem.“

„To je pravda,“ odpovím.

A potom jsem si tu malbu odnesla domů do bytu, který jsem si koupila ve Williamsburgu.

Laura se rozzáří. „Aspoň něco ti zapadá do sebe, viď?“ Otevře dveře do vedlejší místnosti. „Koupelna.“

„Díky,“ usměju se na ni. „A ty léky proti bolesti?“

„Jsou na poličce. Tak pa za chvíli.“ Políbí mě na tvář.

V koupelně se upřeně zahledím na mnohem elegantnější verzi sama sebe, jež má na sobě oblečení, které je sice v mém stylu, ale zároveň mnohem dražší. Nechápu, jak to, že jsem tak hubená. Najednou si uvědomím, že jsem už dlouho nic nesnědla, vlastně od té doby, co jsem se ocitla v tomhle bláznivém paralelním světě.

Naposledy jsem jedla spolu s Abby oběd, včera v jednom bistru poblíž rozhlasové stanice, byla to jen obyčejná bageta s masovými kuličkami a po ní ten narozeninový cupcake. Podle času, který ukazují hodiny v koupelně, to bylo před více než čtyřiadvaceti hodinami, ale mně to připadá, jako by to bylo v jiném světě. A taky že je. Stejně mám momentálně stažený žaludek a nejspíš ještě chvíli nebudu schopná nic pozřít. Nezdá se mi, že by tohle tělo za poslední roky vidělo cosi jako bagetu s masem.

Hodím do sebe dva prášky proti bolesti a tiše popojdu po schodech zpět dolů do obýváku a projdu kolem těch tří, kteří o mně podle všeho diskutují. Vklouznu do ložnice a převleču se do toho hedvábného pyžamka. Napadne mě, jestli mě přes ta obrovská okna vedoucí na terasu někdo může vidět. Rozhlédnu se po zdech, abych našla dálkové ovládání k žaluziím, které se poslušně stáhnou. Takový skvostný výhled je sice škoda zakrývat, ale já teď potřebuju trochu přítmí. Vlezu si do postele pod tu nejměkčí bílou peřinu, jakou jsem kdy viděla, a zatáhnu kolem sebe nebesa. Jestli mám žít v nějakém bláznivém paralelním světě, tohle bude asi ten nejlepší způsob, jak se s tím popasovat.

***

Ozve se zaklepání na dveře.

Kde to jsem?

V místnosti je tma, tu postel neznám. Bolí mě celé tělo. Pootevřou se dveře a v nich se spolu s paprskem světla objeví Lauřina silueta. Pak si vzpomenu. Ta nehoda. Muž, který žije v domnění, že je mým manželem. Neuvěřitelně nádherný byt. Takže to nebyl jen sen.

„Připravila jsem ti další čaj.“ Laura otevře dveře o trochu víc. „Je skoro šest večer. Spala jsi celé odpoledne. Říkali jsme si, jestli s námi třeba povečeříš? Rob slíbil, že uvaří krevety na chilli.“ Položí hrnek na noční stolek a vezme do ruky ten prázdný. Pak v místnosti rozsvítí.

Nezdá se mi správné jíst ve světě, který není ten můj, a nechat si uvařit večeři manželem, který vlastně mým manželem není. Jenže když budu hladovět, ničemu tím nepomůžu. V žaludku mi souhlasně zakručí. „Jo, něco k snědku by bodlo. Od včerejška jsem nic nejedla. Měla bych si nejdřív dát sprchu.“ S tímhle novým tělem to bude zajímavé.

„Nechtěla jsem nic říkat, jenže…“ Laura nakrčí nos a žertovně na mě mrkne, načež z pokoje odejde.

Vylezu zpod peřin a natáhnu na sebe župan, ladící k pyžamu. Kouknu na sebe do zrcadla na dveřích do šatny. Vlasy mám sice rozcuchané, ale tak zlé to není – kromě toho, že jsou delší, mám teď vlasy i mnohem hustší než obvykle.

Rukou si je prohrábnu a těsně nad pokožkou hlavy cítím jakýsi tenký pásek, zpod něhož čouhá hustá kštice. Takže jsem si asi nechala vlasy prodloužit. V minulosti jsem o zahuštění vlasů uvažovala, nicméně je to příliš drahá záležitost a já ve svém životě zas tolik dokonalosti nepotřebuju. Tohle moje nové já ale nejspíš ano. Z nočního stolku vezmu sponku a zamotám si vlasy do drdolu, než konečně vyjdu do obýváku.

Máma s Laurou sedí na gauči a prohlížejí si nejnovější fotky Thea, Lauřina tříletého chlapečka. Roba nikde nevidím.

„Vydal se na nákup,“ vysvětlí mi Laura, když vidí, jak se kolem sebe rozhlížím.

Pocítím úlevu. „Fajn. Tak já si dám tu sprchu.“

Vyjdu nahoru po schůdcích a uvědomím si, že mám konečně trochu prostoru na to, abych mohla tenhle byt prozkoumat. Otevřu dveře na druhé straně vstupní haly a najdu tam hlavní ložnici. Je tak obrovská, že se musím rozesmát.

Přímo přede mnou, podél zdi napravo, stojí široká, extra velká manželská postel s povlečením tmavě švestkové barvy, nad ní visí obraz zachycující panorama města. Za postelí vidím vysoké, úzké okno s výhledem na sever, čili na Empire State Building. Budova v podvečerní listopadové temnotě vítězoslavně září. Nalevo od postele se nachází část místnosti, rovněž vystlaná huňatým kobercem, kam se sestupuje po schůdcích. Jedná se o velkorysý obýváček s robustním dřevěným stolem a křesílkem.

Tak obrovskou ložnici jsem jaktěživ neviděla – je dokonce větší než celá moje garsonka na Murray Hill, kde jsem dřív bydlela. Skoro se dá říct, že mě ten prostor vzrušuje.

Nerada bych, aby mě při šmejdění nachytal Rob, přesto neodolám a sejdu po schůdcích dolů, abych nakoukla do několika skříněk na zdi. Televizor s plochou obrazovkou a špičkový systém pro chytrou domácnost. Na druhé straně místnosti je ta řada oken, která se rozprostírají podél celého bytu a z nichž vedou dveře na terasu, odkud je vidět na západ města.

Vrátím se po schodech nahoru k posteli, kde spatřím další interiérové dveře, to bude nejspíš samostatná koupelna. Místo ní však najdu luxusní šatnu s vestavěnými skříňkami a sametovým taburetem. Odolám nutkavé potřebě nahlédnout do těch skříní a zjistit, zda některé části oděvu skutečně patří mně – to bude muset počkat. Z konce šatny vedou další dveře, tentokrát do koupelny obložené kamenem, s hlubokou vanou a dalším výhledem na Empire State Building, a navíc velikým, otevřeným sprchovým koutem. Opět se musím zasmát a vrtím hlavou nad tím, jak bych v takovém luxusu mohla žít.

Najednou se polekám, uslyším totiž v dálce nějaké bouchnutí, nejspíš se zavřely dveře. Co by si Rob pomyslel, kdyby mě tu našel, jak mu nakukuju do ložnice? Vystřelím z místnosti ven, projdu chodbou a zavřu se do hlavní koupelny, pro jistotu se i zamknu. Uf.

Nechám se smáčet teplou vodou a nemohu si zvyknout na své „nové“ tělo, je to tak zvláštní. Dělá mi potíže nenamočit si obvaz na pravé paži. Pak si uvědomím, že jsem za to zranění vlastně skoro ráda. Je to fyzický důkaz toho, že je něco špatně. Ostatní vidí, že nejsem sama sebou – třebaže nemají zdání, kolik je na tom pravdy.

Umýt si jednou rukou vlasy je další výzva, a navíc netuším, co budu dělat s těmi prodlouženými pramínky vlasů. Budu se na to muset zeptat své kadeřnice. Amnézie poslouží jako výmluva pro spoustu problémů. Tedy pokud se nevzbudím a nezjistím, že jsem zpátky v Brooklynu, s Peterem v posteli, doufejme.

Na holé tělo si obleču župan a pyžamo si přitisknu na hruď, kdyby se už náhodou stihl Rob vrátit. Vrátím se do obýváku a usměju se na svou sestru a matku. „Udržet ty obvazy v suchu byla docela fuška.“

„Já ti je za chvíli vyměním,“ odpoví máma.

Otevřou se vstupní dveře, a tak se na obě znovu sklesle usměju a odcupitám do své ložnice, abych se mohla obléct. Po pár minutách vyjdu ven a ucítím úžasnou vůni, díky níž si uvědomím, jak velký mám už hlad.

Rob stojí v kuchyni a míchá cosi horkého v pánvi. Laura ke stolu odnáší misky se salátem a rýží. „Máš hlad?“ ptá se mě.

„Přímo umírám hlady,“ přiznávám.

Máma prostře na stůl čtyři talíře a sáhne do šuplíku v dlouhém příborníku v barvě ořechu. Letmo zahlédnu nějaké starší i nové příbory, včetně několika levných doplňků, které poznávám. Koupila jsem si je před několika lety. Ona však vytáhne nádherné, moderní stříbrné příbory. Když zjistí, že je obdivně sleduju, pousměje se a vysvětlí: „To byl svatební dar od Davida.“

„Lepší než ty moje laciné kousky,“ odpovím a sleduju, jak se ladně pohybuje okolo stolu a dokončuje prostírání. Usadím se na jednu z židlí.

Rob přinese na stůl slíbené krevety na chilli. „Pořádně se nadlábni.“ Usadí se úhlopříčně naproti mně. „Těší mě, že sis vzpomněla, kde obvykle sedáváš.“

„Tady sedávám? Připadá mi to jako super místo.“ Neřekla bych sice, že jsem si úplně „vzpomněla“, ale chová se ke mně tak laskavě, že na něj chci být milá. „Díky, tohle vypadá skvostně.“ Naberu si pořádnou porci a hltám večeři bez kousku studu. Tenhle Rob mě bude muset brát takovou, jaká jsem.

„Zdá se, že se ti vrátila chuť k jídlu,“ dodá mamka. „Jsi teď tak vyhublá, že jsme si říkali, jestli v poslední době vůbec něco jíš.“

Málem jí povím o té bagetě s masovými kuličkami, když mě napadne, že by takovou informaci nejspíš nikdo neocenil, a tak se jen usmívám a cpu se, zatímco mamka se sestrou probírají plány na zítřek. Jsem úplně mimo – ty příbory od mého bratra mi ho připomněly. Určitě právě surfuje někde v Austrálii a nevolá nejspíš kvůli tamnímu časovému posunu.

„Jak ses zmiňovala o Davidovi, řekli jste mu taky o tom, že jsem měla nehodu? Já vím, že je pryč, ale moc ráda bych s ním mluvila.“

Ti tři si vymění pohledy. Mamka odloží vidličku. Rob si odkašle. Laura se raději dívá jinam. Všichni jen mlčí.

„Co? Vy jste mu to neřekli?“

Jako první promluví máma. „Zlatíčko, odpusť. Vůbec nás to nenapadlo. Že si to nepamatuješ. To s Davidem.“

„Co je s Davidem? Je všechno v pohodě?“

Laura prudce vstane od stolu, židle zaskřípe po podlaze. Přejde k oknu. Máma obejde stůl a posadí se vedle mě. Natočí svou židli tak, aby mi viděla do tváře.

Table of Contents

Část první: Já

Kapitola 1

Kapitola 2

Část druhá: Ona

Část třetí: Já

Část čtvrtá: Ona

Část pátá: Já

Část šestá: Ona

Epilog: My