Přeložila Jana Jašová

LOVE ON THE BRAIN

Copyright © 2022 by Ali Hazelwood

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved

Translation © Jana Jašová, 2023

ISBN 978-80-249-5315-1

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

EPILOG

POZNÁMKA AUTORKY

PODĚKOVÁNÍ

Mým hnidopiškám.

1

HABENULA: ZKLAMÁNÍ

Moje nejoblíbenější kvízová perlička na světě je tahle: Doktorka Marie Curie-Skłodowská se na svůj svatební obřad dostavila v laboratorním úboru.

Vlastně je to super příběh: kamarád ze Sorbonny ji dal dohromady s Pierrem Curiem. Oba zdráhavě připustili, že četli články toho druhého, a flirtovali spolu nad kádinkami s kapalným uraniem. Pierre nečekal ani rok a požádal ji o ruku. Jenže Marie chtěla zůstat v Paříži jen do té doby, než dostuduje, a tak ho s těžkým srdcem odmítla, aby se vrátila do Polska.

Pešek, co.

Nastoupila na Krakovskou univerzitu, která v tomhle příběhu sehrála roli zlosyna a neúmyslného Kupida, když Marii odmítla jako vyučující, protože byla žena (to sis ale dala K. O., milá KU). Podraz, jasně, jenže měl ten šťastný vedlejší účinek: přistrčil Marii zpátky do Pierrovy milující, dosud neradioaktivní náruče. Tihle rozkošní nerdi se vzali v roce 1895 a Marie, která v té době měla dost hluboko do kapsy, si koupila svatební šaty natolik pohodlné, aby v nich pak mohla denně pracovat v laboratoři. Tomu říkám pragmatičnost. Moje holka.

Ten příběh už samozřejmě přestává být tak super, když přetočíte děj asi tak o deset let dál, kdy se Pierre nechá přejet kočárem a Marie zůstává se dvěma dcerami na světě úplně sama. Zaostřete na rok 1906 a máte tady skutečné poselství tohohle příběhu: není dobrý nápad věřit, že lidi s vámi zůstanou napořád. Tak jako tak nakonec vždycky zmizí. Třeba za deštivého rána uklouznou na Rue Dauphine a lebku jim rozdrtí kola koňského povozu. Nebo je unesou mimozemšťani a ztratí se v bezednosti vesmíru. Anebo se šest měsíců před plánovanou svatbou vyspí s vaší nejlepší kámoškou, takže musíte odvolat svatbu a přijdete o fůru peněz z nevratných záloh.

Možnosti jsou vážně nekonečné.

Takže by se dalo říct, že Krakovská univerzita je v tomhle příběhu jen zlosyn z vedlejší zápletky. Abychom si rozuměli: hrozně se mi líbí představa doktorky Curie, jak napochoduje zpátky do Krakova ve stylu Pretty Woman ve svatebních šatech lomeno laboratorním úboru, v rukou dvě Nobelovy ceny, a zahaleká: „Velká chyba. Veliká. Obrovská.“ Ale pravý zlosyn, ten, který Marii donutí brečet a zírat celé noci v posteli do stropu, je ztráta. Zármutek. Přirozená pomíjivost lidských vztahů. Skutečný zlosyn je láska: nestabilní izotop, neustále podléhající spontánnímu nukleárnímu rozpadu.

A ten bude škodit dál a zůstane nepotrestaný.

Víte, co je na druhou stranu vážně spolehlivé? Co doktorku Curie nikdy, nikdy za všechny ty roky neopustilo? Zvědavost. Objevy. Úspěchy.

Věda. Věda je to pravé ořechové.

Takže když NASA oznámí, že já – já! Bee Königswasserová! – jsem byla vybraná jako hlavní výzkumnice projektu BLINK, jednoho z jejich nejprestižnějších projektů neuronového inženýrství, zavřísknu. Ve své miniaturní kanceláři bez oken v kampusu Bethesda v Národním zdravotním ústavu (NZÚ) hlasitě radostně zavřísknu. Vřískám nad tou úžasnou technologií pro podporu mentálních operací, kterou budu vyvíjet, a to přímo pro astronauty NASA, ale pak mi dojde, že zdi jsou papírově tenké a že můj soused zleva na mě už jednou podal stížnost kvůli poslechu ženského alternativního devadesátkového rocku bez použití sluchátek. A tak si přitisknu na pusu hřbet dlaně, kousnu se do ní a začnu poskakovat tak potichu, jak se jen dá, zatímco ve mně vybuchuje nadšení.

Cítím se tak, jak si představuju, že se musela cítit doktorka Curie, když jí rodina na sklonku roku 1891 umožnila přihlásit se na Sorbonnu: jako bych konečně měla svět vědeckých (raději neradioaktivních) objevů na dosah. Prozatím je to nejúžasnější den mého života, startovní čára fenomenálních víkendových oslav. To nejlepší na nich je:

• Povím tu novinu svým třem oblíbeným kolegyním a vyrazíme do baru, kam obvykle chodíme. Tam do sebe obrátíme pár rund koktejlů Lemon Drop Martini a vystřídáme se v bujarém předvádění toho, jak nám náš ošklivý postarší šéf Trevor neustále klade na srdce, ať se do něj hlavně nezamilujeme. (Akademici mají sklony namlouvat si spoustu skutečnosti na hony vzdálených věcí – samozřejmě až na Pierra. Pierre by to nikdy neudělal.)

• Změním si barvu vlasů na purpurovou. (Musím si to udělat doma, protože mladí akademici si nemůžou dovolit chodit do kadeřnictví. Moje sprcha pak vypadá jako kříženec mezi strojem na cukrovou vatu a jatky jednorožců, ale po té příhodě s mývalem – věřte mi, o tom byste nechtěli vědět víc – už stejně nemám naději, že bych někdy získala zpátky kauci.)

• Vyrazím do Victoria’s Secret, koupím si hezkou zelenou soupravu spodního prádla, a nebudu si vyčítat, jak to bylo drahé (i když je to už tolik let, co mě viděl naposledy někdo bez šatů, a jestli bude po mém, nikdo mě tak neuvidí ještě hodně, hodně dlouho).

• Stáhnu si aplikaci Trénink na maraton a vyrazím na první běh, jak jsem už dávno chtěla. (Pak se přikulhám domů, vynadám si za svoje přehnané ambice a rychle nahradím apku za Trénink 5km běhu. Nevěřím, že jsou lidi, co cvičí každý den.)

• Upeču něco dobrého pro postaršího kocoura mé postarší sousedky Finnease, který ke mně často chodí na druhou večeři. (Ten mi za to z vděčnosti roztrhá moje oblíbené conversky. Doktorka Curie byla ve své nekonečné moudrosti určitě spíš zatížená na psy.)

Stručně řečeno si to bombasticky užiju. Dokonce nejsem ani smutná, když nastane pondělí. Pořád stejná stará vesta – experimenty, schůzky s dalšími lidmi z laborek, k obědu mražené jídlo ohřáté v mikrovlnce, popíjení energeťáku z plechovky nad počítačem při zpracovávání dat –, ale s vyhlídkou na BLINK, dokonce i to staré působí jako nové a vzrušující.

Budu upřímná: dělá se mi z toho špatně hrůzou. Po tom, co mi během ani ne půl roku zamítli čtyři žádosti o grant, jsem si byla jistá, že se moje kariéra zasekla – možná natrvalo. Kdykoli si mě Trevor zavolal k sobě do kanceláře, zrychlil se mi dech a zpotily dlaně, protože jsem od něj čekala oznámení, že moje roční smlouva nebude prodloužená. Ty poslední dva roky po získání doktorátu nebyla zrovna procházka růžovou zahradou.

Ale s tím je teď konec. Kontrakt pro NASA je kariérní příležitost. Koneckonců si mě vybrali v nelítostné konkurenci veleúspěšných týpků, jako je třeba Josh Martin, Hank Malik, a dokonce i Jan Vanderberg, ten příšerný chlap, co cupuje moje výzkumné zprávy, jako by to byla olympijská disciplína. I já zažila nezdary, vlastně spoustu nezdarů, ale po skoro dvou desetiletích fascinace mozkem jsem se dostala až sem: na pozici vedoucí neurovědkyně BLINKu. Budu navrhovat přístroje pro astronauty, přístroje, co budou používat v kosmu. Tak se dostanu z Trevorových upocených sexistických spárů. Tak si získám pracovní smlouvu na dobu neurčitou. Tohle je bod zlomu v mém profesionálním životě – což je popravdě řečeno jediný život, o který stojím.

Několik dní jsem v extázi. Jsem rozjařená. Extaticky rozjařená.

A pak, v pondělí v 16:33, mi ve schránce s cinknutím přistane e-mail z NASA. A když si přečtu jméno člověka, se kterým mám na BLINKu spolupracovat, najednou už nic z toho nejsem.

„Pamatuješ si na Leviho Warda?“

„Brennt da etwas – eh?“ Mareike má v telefonu vláčný ospalý hlas, tlumený špatným spojením a dlouhou vzdáleností. „Bee? To jsi ty? Kolik je hodin?“

„V Marylandu čtvrt na devět večer a…“ Rychle počítám časový posun. Před pár týdny byla Reike v Tádžikistánu, ale teď je… v Portugalsku? Snad? „U tebe dvě ráno.“

Reike zachroptí, zachrčí, zasténá a vydá spoustu dalších zvuků, se kterými jsem se důvěrně obeznámila v prvních dvou desetiletích života, kdy jsme sdílely jednu ložnici. Posadím se na gauč a čekám, dokud zase nepromluví. „Kdo umřel?“

„Nikdo. Teda, určitě někdo jo, ale nikdo, koho známe. Vážně jsi spala? Nejsi nemocná? Nemám přiletět?“ Opravdu mi dělá starosti, že moje sestra nepaří někde v klubu nebo neplave nahá ve Středozemním moři nebo neskotačí s bandou čarodějek v lesích Iberijského poloostrova. Spaní v noci nemívala ve zvyku.

„Ne. Zase mi došly prachy.“ Zívne. „Takže ve dne musím učit bohatý rozmazlený portugalský kluky, abych si vydělala na letenku do Norska.“

Nejsem tak pitomá, abych se začala vyptávat: „Proč do Norska?“ Vím, co by mi sestra odpověděla: „A proč ne?“ Místo toho nabídnu: „Chceš, abych ti nějaký peníze poslala?“ Ne že bych jich měla zrovna nazbyt, zvlášť po dnech těch (jak se ukázalo předčasných) oslav, ale když budu šetrná, pár dolarů bych obětovat mohla. Když nebudu jíst. Pár dní.

„Ne, rodiče těch spratků mi platí dobře. Fůj, Bee, včera mi dvanáctiletý kluk zkusil sáhnout na prsa!“

„Hnus. Cos udělala?“

„Samozřejmě jsem ho upozornila, že příště mu ty prsty ufiknu. No ale – čemu vděčím za tu čest tak brutálního probuzení?“

„Mrzí mě to.“

„Ne, nemrzí.“

Usměju se. „Ne, nemrzí mě to.“ Jaký by mělo smysl sdílet s někým sto procent DNA, kdybyste ho nemohli probudit naléhavým telefonátem? „Vzpomínáš, jak jsem ti říkala o tom výzkumným projektu BLINK?“

„O tom, co povedeš? Pro NASA? Kdy použiješ ten svůj vědecký mozek k tomu, že navrhneš cool helmy, aby se všichni ti cool astronauti cítili ve vesmíru cool?“

„Jo. No, něco takovýho. Tak teď se ukázalo, že ho tak úplně nepovedu, ale budu s někým při jeho vedení spolupracovat. Financuje to Národní zdravotní ústav a NASA, co se dostaly do sporu, která agentura by měla mít navrch, a nakonec se rozhodly, že svěří projekt dvěma lidem.“ Koutkem oka zahlédnu oranžový záblesk: na parapetu kuchyňského okna se zvenku objeví Finneas. Pustím ho dál a párkrát ho podrbu na hlavě. Láskyplně zamňouká a olízne mi ruku. „Pamatuješ si Leviho Warda?“

„Je to někdo, s kým jsem chodila a teď mě shání, protože zjistil, že má kapavku?“

„Eh? Ne. Je to někdo, s kým jsem se potkala na postgraduálu.“ Otevřu zásuvku, kde mám krmivo Whiskas. „Dělal si Ph.D. ve stejný laboratoři jako já a byl v pátým ročníku, když jsem začínala –“

„Wardebil!“

„Jo, ten!“

„Pamatuju se na něj! Nebyl… sexy? Čahoun? Svaly?“

Potlačím úsměv a nasypu granule do Finneasovy misky. „Nemůžu uvěřit, že si o někom, kdo mi dělal z postgraduálu peklo na zemi, pamatuješ jen to, že měl metr devadesát pět.“ Tohle by sestry doktorky Marie Curie, uznávaná lékařka Bronisława Dłuská a pedagogická aktivistka Helena Szalayowá, nikdy neudělaly. Ledaže by byly posedlé chlapy jako moje sestra. V tom případě by to rozhodně udělaly.

„A svaly. Měla bys být na mou sloní paměť hrdá.“

„To jsem. Každopádně jsem se dozvěděla, kdo se mnou povede ten projekt pro NASA, a –“

„To ne.“ Reike se asi posadí, protože její hlas je najednou křišťálově čistý. „To ne.“

„Jo, to jo.“ Poslouchám sestřino maniakální zlomyslné chechtání, zatímco vyhazuju prázdný sáček od granulí do koše. „Hele, nemůžeš aspoň předstírat, že si to tak neužíváš?“

„To bych mohla. Ale jestli budu…“

„Očividně ne.“

„Brečelas, když ses to dozvěděla?“

„Ne.“

„Tlouklas hlavou do stolu?“

„Ne.“

„Nelži mi. Že máš na čele bouli?“

„… možná malou.“

„Ach, Bee. Bee, děkuju, žes mě vzbudila, aby ses se mnou podělila o tuhle úžasnou novinu. Není Wardebil ten kluk, co ti řekl, že jsi hnusná?“

To nikdy neřekl, přinejmenším nepoužil tenhle výraz, ale rozesměju se tak nahlas, až po mně Finneas střelí užaslým pohledem. „Nemůžu uvěřit, že si pamatuješ tohle.“

„Hele, tím mě teda fakt naštval. Jsi zatraceně sexy.“

„To říkáš jen proto, že vypadám přesně jako ty.“

„Cože? To jsem si nikdy nevšimla.“

Není to tak docela pravda. Jo, s Reike jsme obě malé a drobné. Máme stejné symetrické rysy a modré oči, stejné rovné tmavé vlasy. Nicméně už jsme vyrostly z té fáze, kdy jsme se podobaly jedna druhé tolik jako dvojčata z filmu Past na rodiče, a v osmadvaceti už nikdo nemá potíže nás rozeznat. Ne od té doby, co mají moje vlasy v posledním desetiletí různé odstíny pastelových barev a co jsem si oblíbila piercingy a sem tam i nějaké tetování. Reike se svou touhou cestovat a uměleckými sklony je v rodině jediná pravá svobodná duše, ale nikdy se to nesnažila deklarovat bohémským oblékáním. Takže to zbylo na mně, hypoteticky nudné vědkyni.

„Takže byl to on? Ten, co mě urazil v zastoupení?“

„Jo, Levi Ward. Ten a nikdo jiný.“

Naliju Finneasovi vodu. Přesně takhle to nebylo. Levi mě nikdy výslovně neurazil. Zato skrytě…

Ve druhém semestru postgraduálu jsem měla první akademickou přednášku a brala jsem to hodně vážně. Celý projev jsem se naučila zpaměti, šestkrát jsem předělávala prezentaci v powerpointu, dokonce jsem se trápila nad tím, co si mám obléknout. Vzala jsem si lepší šaty než obvykle a moje nejlepší kámoška z postgraduálu Annie dostala dobře míněný, ale nešťastný nápad ponouknout Leviho k tomu, aby mi složil kompliment.

„Že ale Bee dneska vypadá zvlášť hezky?“

Což bylo nejspíš jediné téma rozhovoru s ním, na které dokázala přijít. To Annie věčně básnila o jeho záhadné přitažlivosti, jak neodolatelně vypadá s těmi tmavými vlasy a širokými rameny a tím neobvykle zajímavým obličejem a jak si přeje, aby přestal být tak rezervovaný a pozval ji na rande. Jenže Levi si zřejmě nechtěl povídat. Intenzivně se na mě zadíval těma svýma pronikavýma zelenýma očima. Několikrát mě přejel pohledem od hlavy k patám. A pak řekl…

Neřekl nic. Vůbec nic.

Zatvářil se jen, jak to později nazval můj exsnoubenec Tim, „šokovaně“ a vyšel z laboratoře se strohým pokývnutím, bez jakéhokoli komplimentu – neutrousil ani jediný ubohý, nucený a předstíraný, nic. Pak už zafungovaly jen tamtamy postgraduálního studia, té nejodpornější studnice drbů, a scénka začala žít vlastním životem. Studenti tvrdili, že se nad mými šaty pozvracel; že mě prosil na kolenou, ať si navleču na obličej papírový sáček; že ho můj vzhled tak vyděsil, až se pokusil vyhnat si ho z mozku požitím bělicího roztoku a způsobil si tak nezvratné poškození neurologických funkcí. Snažila jsem se nebrat to moc vážně a stát se součástí takového meme bylo svým způsobem zábavné. Jenže ta historka se rozkošatěla tak, až jsem si začala lámat hlavu, jestli jsem vážně tak odpudivá.

Levimu jsem to ale nikdy nevyčítala. Neměla jsem mu za zlé, že odmítl ustoupit hrubé síle a předstírat, že mu připadám atraktivní. Nebo… ne až tak odpudivá. Stejně vždycky vypadal, že je mu líp mezi muži. Byl jiný než ostatní kluci kolem mě. Vážný, disciplinovaný, trochu zádumčivý. Zažraný do práce, nadaný. Alfa, ať už to znamená cokoli. Holka s piercingem v nosní přepážce a modrým ombré přelivem asi nesouzněla s jeho představami o tom, jak má vypadat hezká dívka, a to je v pořádku.

Co mu ale vyčítám, to bylo jeho chování během toho jediného roku, kdy se náš pobyt na postgraduálu překrýval. Jako že se mi nikdy nepodíval do očí, když jsem s ním mluvila, nebo že nikdy nepřišel do publikačního klubu, kde jsme kriticky hodnotili články z vědeckých magazínů, pokud byla s vystoupením řada na mně. Vyhrazuju si právo zlobit se na něj za to, jak vyklouzl ze skupinové konverzace pokaždé, když jsem se připojila já, jak mě nepokládal za hodnou pozornosti ani natolik, aby mě vůbec pozdravil, když jsem vešla do laboratoře. Jak jsem ho často přistihla, že na mě upřeně, nespokojeně zírá, jako bych byla nějaký odporný tvor z jiných světů. Vyhrazuju si právo cítit hořkost kvůli tomu, že když jsme se s Timem zasnoubili, Levi si ho vzal stranou a tvrdil mu, že si mohl vybrat mnohem líp. No tak, co za člověka tohle udělá?

Ale nejvíc ze všeho si vyhrazuju právo nesnášet ho za to, jak dával jasně najevo, že podle něj jsem jen průměrná vědkyně. Všechno ostatní bych dokázala snadno přehlédnout, ale ten nedostatek respektu k mé práci… kvůli tomu si na něj budu brousit sekeru už navždycky.

Totiž, než mu ji zaseknu do slabin.

Levi se stal mým úhlavním arcinepřítelem jisté dubnové úterý v kanceláři mojí školitelky z doktorandského studia. Samantha Leeová byla – a pořád je – supernova v neurozobrazování. Pokud existuje metoda, jak studovat živý lidský mozek bez nutnosti rozříznout předtím lebku, tak ji Sam buď vymyslela, nebo zdokonalila. Její výzkum je brilantní, dobře financovaný a široce mezioborový, proto dělala školitelku tak rozmanitým studentům: kognitivním neurovědcům se zájmem o výzkum neurálních bází chování jako já, ale taky počítačovým vědcům, biologům, psychologům. Inženýrům.

I v Samantině přecpané laboratoři Levi exceloval. Měl talent na řešení problémů, který se Sam zamlouval – takový, co mění neurozobrazování na umění. V prvním ročníku doktorandského studia objevil způsob, jak vybudovat přenosný infračervený spektroskopický přístroj, nad nímž si postdoktorandi lámali hlavy už desetiletí. Ve třetím revolučně pozměnil laboratorní metodiku analýzy dat. Ve čtvrtém mu vyšel článek v Science. A když byl v pátém a já s doktorandským studiem začínala, Sam si nás svolala k sobě do kanceláře.

„Mám tady jeden úžasný projekt, který chci odstartovat,“ oznámila nám se svým obvyklým nadšením. „Jestli dokážeme, aby to fungovalo, pak to úplně změní celý obor. A proto potřebuju, aby přitom spojili síly moje nejlepší neurovědkyně a můj nejlepší inženýr.“

Bylo větrné odpoledne na začátku jara. Pamatuju si to dobře, protože dopoledne toho dne pro mě bylo nezapomenutelné: Tim uprostřed laboratoře poklekl na jedno koleno a požádal mě o ruku. Bylo to trochu moc dramatické, ne zrovna můj šálek kávy, ale nestěžovala jsem si – jak taky, když mi někdo dal najevo, že se mnou hodlá zůstat navěky. A tak jsem se mu zadívala do očí, potlačila slzy a odpověděla ano.

O pár hodin později jsem cítila, jak se mi zásnubní prsten bolestivě zarývá do sevřené dlaně. „Já nemám čas s někým spolupracovat, Sam,“ odpověděl Levi. Stál ode mě, jak nejdál to šlo, a přece se mu nějak podařilo zaplnit tu malou kancelář svou přítomností a stát se jejím gravitačním centrem. Na mě se ani neobtěžoval podívat. To nedělal nikdy.

Sam se zamračila. „Ale když jsme spolu mluvili, říkal jsi, že do toho půjdeš.“

„Asi jsme si špatně rozuměli.“ Jeho výraz byl neproniknutelný. Nesmlouvavý. „Pardon, Sam, prostě mám moc práce.“

Odkašlala jsem si a popošla o pár kroků blíž k němu. „Vím, že jsem teprve v prvním ročníku,“ pronesla jsem omluvně, „ale odvedu svůj díl práce, nemysli si. A –“

„O to nejde.“ Jeho oči se krátce setkaly s mýma – zelené, černé a bouřlivě chladné – a na okamžik se zarazily, jako by se nedokázal podívat jinam. Moje srdce klopýtlo. „Jak jsem řekl, zrovna teď nemám na nové projekty čas.“

Už si nevzpomínám, proč jsem z té kanceláře vyšla sama ani proč jsem se rozhodla postávat dál před ní. Namlouvala jsem si, že o nic nejde. Levi toho má prostě moc. Všichni jsme toho měli moc. Univerzita byla plná lidí, kteří pořád s něčím chvátali a kteří s uštvanými výrazy pobíhali po chodbách. Taky jsem byla docela zaneprázdněná, Sam totiž měla pravdu – patřila jsem mezi nejlepší neurovědce v její laboratoři. Měla jsem spoustu vlastních rozdělaných projektů.

Tohle jsem si namlouvala, dokud jsem přes dveře neuslyšela Samantinu ustaranou otázku: „Proč sis to rozmyslel? Sám jsi říkal, že tenhle projekt bude tah na branku.“

„Já vím, ale nemůžu. Omlouvám se.“

„Nemůžeš co?“

„Pracovat s Bee.“

Sam se sice zeptala proč, ale to už jsem slyšet nepotřebovala. Postgraduální studium v jakémkoli oboru vyžaduje značnou dávku masochismu, ale já si stanovila pevnou hranici. Poslouchat, jak o mně někdo mluví špatně před mou šéfovou, bylo dávno za ní. Rozběhla jsem se pryč a o týden později, když mi Annie nadšeně vykládala, že jí Levi slíbil pomoc s tezemi jejího projektu, jsem si přestala lhát do kapsy.

Levi Ward, Jeho Wardičenstvo, doktor Wardebil, mnou opovrhuje.

Mnou.

Výslovně mnou.

Jo, byl to nemluvný, vážný, zachmuřený pavouk. Byl uzavřený introvert. Choval se chladně a odtažitě. Nemohla jsem po něm chtít, aby mě měl rád, a nic takového jsem ani neměla v úmyslu. Ale i tak: jestli dokázal být slušný, zdvořilý, dokonce i přátelský k jiným lidem, mohl si dát tu práci a být takový taky ke mně. Ale ne. Levi Ward mnou prostě pohrdal a tváří v tvář takové nenávisti…

Jo. Neměla jsem na vybranou než ho začít taky nenávidět.

„Jsi tam?“ zeptá se Reike.

„Jo,“ zamumlám. „Jen jsem přemýšlela o Levim.“

„Takže on je v NASA? Dá se doufat, že ho pošlou na Mars vyzvednout sondu Curiosity?“

„Bohužel určitě ne dřív, než se mnou začne vést ten projekt.“ Za posledních pár let, zatímco moje kariéra lapala po dechu jako hroch se spánkovou apnoe, ta Leviho vzkvétala. Nechutně vzkvétala. Publikoval zajímavé studie v rámci obrovského grantu ministerstva obrany a podle e-mailu, který rozeslala Sam, se dokonce probojoval do žebříčku časopisu Forbes 10 pod 40 (speciální vědecké verze). Snášela jsem to stoicky a kudla se mi v kapse neotvírala jedině proto, že jeho výzkum se čím dál víc odkláněl od neurovědy. Tudíž jsme nebyli konkurenti, ne tak docela, a to mi umožňovalo… na něj nemyslet. Což byl trik, který skvěle fungoval – až dodneška.

Vážně. K čertu s dneškem.

„To si teda báječně vychutnávám, ale vynasnažím se být sesterská a soucitná. Jak moc velký starosti ti dělá, že s ním budeš muset pracovat, na stupnici od jedničky po lapání po vzduchu z papírového sáčku?“

Vyliju zbytek vody po Finneasovi do sklenice s kopretinami. „Pracovat s někým, kdo si myslí, že jsem mizerná vědkyně, se kvalifikuje aspoň na dva inhalátory.“

„Jsi úžasná. Jsi ta nejlepší vědkyně.“

„No, ne. Díky.“ Rozhodnu se nenechat si moc kazit radost z poklony tím, že podle Reike patří pod hlavičku věda i astrologie a terapie křišťály. „Bude to hrůza. Totální hrůza. Jestli je pořád takový jako dřív, budu… Reike, ty čuráš?“

Odmlka vyplněná zvukem kapaliny narážející na stěny mísy. „… Možná. Hele, vzbudilas mě a můj měchýř byl plný. Pokračuj, prosím.“

Usměju se a zavrtím hlavou. „Jestli je pořád stejný jako na Pittu, bude horor s ním spolupracovat. Plus budu na jeho hřišti.“

„Jasně, protože se stěhuješ do Houstonu.“

„Na tři měsíce. S mou rešeršní asistentkou odjíždíme příští týden.“

„Závidím ti. Já budu trčet ještě bůhvíjak dlouho tady v Portugalsku, kde mě budou osahávat ubohý napodobeniny Joffreyho Baratheona, co odmítají pochopit časovou souslednost. Hniju tady, Bee.“

Nikdy nepřestanu žasnout nad tím, jak rozdílně jsme s Reike reagovaly na to, že si s námi v dětství pinkali jako s gumovými míčky, jak před smrtí rodičů, tak po ní. Předávali si nás od jednoho vzdáleného příbuzného k jinému, žily jsme v desítkách zemí, a jediné, po čem Reike touží, je… žít v dalších desítkách zemí. Cestovat, vidět nová místa, zažívat nové věci. Jako by měla v mozku pevně zakódovanou touhu po změně. Sbalila se ve chvíli, kdy jsme dokončily střední školu, a posledních deset let pendluje napříč kontinenty a stěžuje si na nudu, sotva je někde víc než pár týdnů.

Já jsem pravý opak. Chci zapustit kořeny. Chci bezpečí. Stabilitu. Myslela jsem, že se toho dočkám s Timem, ale jak už jsem řekla, spoléhat se na druhé je riskantní. Trvalost a láska jsou očividně nekompatibilní, takže teď se soustředím na svou kariéru. Chci získat dlouhodobou smlouvu v Národním zdravotním ústavu a projekt BLINK je k tomu ideálním odrazovým můstkem.

„Víš, co mě zrovna napadlo?“

„Žes zapomněla spláchnout?“

„Tady nemůžeš splachovat v noci – evropský potrubí je hrozně hlučný. Kdybych to dělala, soused mi bude nechávat ve schránce pasivně agresivní vzkazy. Ale poslouchej mě: před třemi lety, když jsem pomáhala při sklizni melounů v Austrálii, jsem se seznámila s jedním klukem z Houstonu. Byla s ním sranda. A taky byl hezký. Určitě bych dokázala najít jeho e-mail a zeptat se ho, jestli je singl –“

„Ne.“

„Měl fakt pěkný oči a dokázal se špičkou jazyka dotknout nosu – to umí asi tak deset procent populace.“

V duchu si poznamenám, že tohle si musím ověřit. „Jedu tam pracovat, ne randit s klukem, co si olizuje vlastní nos.“

„Můžeš dělat obojí.“

„Já nerandím.“

„Proč?“

„Ty víš proč.“

„Ne, vážně.“ Reičin hlas nabere svou obvyklou tvrdohlavost. „Hele, já vím, že když jsi s někým chodila naposledy –“

„Byla jsem zasnoubená.“

„To je fuk. Prostě, možná to nedopadlo dobře –“ povytáhnu obočí nad tím nejeufemističtějším z eufemismů, který jsem kdy slyšela, „a chceš se cítit bezpečně a mít pod palcem svoje emocionální pouta, ale to ti přece nemůže bránit v tom, aby sis zase s někým vyrazila. Nemůžeš vsadit všechny karty na vědu, to by bylo jako dát všechna vajíčka do jednoho košíku. Jsou tady i jiný, lepší košíky. Třeba košík sexu a košík mazlení a košík nechat-za-sebe-kluka-zaplatit-drahou-vegetariánskou-večeři a –“ Finneas si právě tuhle chvíli vybere k tomu, aby hlasitě zamňoukal. Díkybohu za jeho dokonalé kočičí načasování. „Bee! Ty sis vzala domů tu kočku, cos o ní mluvila?“

„To je sousedčina.“ Nakloním se, abych si kocourovi otřela nos o čenich jako tiché poděkování, že rozptýlil mou sestru uprostřed kázání.

„Když nechceš chodit s tím klukem, co si umí olíznout nos, tak si aspoň pořiď nějakou pitomou kočku. Vždyť už jsi jí vybrala i to ujetý jméno!“

„Mňaurie Curie je supr jméno – a ne.“

„Byl to tvůj sen už v dětství. Pamatuješ, jak jsme byly v Rakousku? Jak jsme si hrály na Harryho Pottera a tvůj Patron byla vždycky kočka?“

„A tvůj tlustohlavec.“ Usměju se. Četly jsme Harryho Pottera společně v němčině jen pár týdnů předtím, než jsme se přestěhovali k mámině sestřenici do Anglie, která nebyla zrovna nadšená z toho, že budeme okupovat její miniaturní pokoj pro hosty. Bože, já tak nenávidím stěhování. Už teď jsem smutná z toho, že se musím rozloučit se svým objektivně mizerným, ale draze milovaným bytem v Bethesdě. „To je fuk. Harry Potter je navěky poskvrněný a já si žádnou kočku nepořídím.“

„Proč?“

„Protože podle posledních statistických dat by umřela ve třinácti až sedmnácti letech a zlomila by mi tak srdce na třináct až sedmnáct kusů.“

„Jdi s tím do háje.“

„Spokojím se s tím, že budu milovat kočky jiných lidí a nikdy se nedozvím, kdy umřely.“

Zaslechnu žuchnutí, asi jak sebou Reike hodí na postel. „Víš, jak se ta tvoje neuróza jmenuje?“

„Není to žádná neuróza, to už jsme spolu –“

„– strach z připoutání. Jsi patologicky nezávislá a nedovoluješ druhým, aby se k tobě přiblížili z obavy, že tě nakonec opustí. Postavila sis kolem sebe hradby – hradBee – a děsí tě cokoli jen vzdáleně emocionálního –“ Reičin hlas se rozpustí v mohutném zívnutí a já k ní pocítím nával náklonnosti. I když je její oblíbenou kratochvílí zadávat moje osobnostní rysy na stránku o lidském zdraví a pohodě WebMD a diagnostikovat u mě imaginární choroby.

„Jdi spát, Reike. Zase ti zavolám.“

„No jo.“ Další potlačené zívnutí. „Ale mám pravdu, ségra. A ty ne.“

„No jasně. Dobrou, zlato.“

Zavěsím a ještě pár minut hladím Finnease. Když vyklouzne zpátky do svěžího večerního vánku počínajícího jara, začnu balit. Zatímco skládám svoje skinny džíny a barevné topy, narazím na něco, co už jsem nějakou dobu neviděla. Na modré bavlněné šaty se žlutými puntíky. Ta modrá má stejný odstín jako svatební laboratorní šaty doktorky Curie. Target, jarní kolekce, asi tak před pěti miliony let. Za dvanáct dolarů – no nekupte to. Měla jsem je na sobě ten den, kdy Levi usoudil, že jsem jen vnímající puchýř na patě, ten nejodpornější ze všech výtvorů přírody.

Pokrčím rameny a nacpu je do kufru.

2

BLOUDIVÝ NERV: ZATMĚNÍ

„Mimochodem, od pásovců můžeš chytit lepru.“

Odtrhnu nos od okýnka letadla a podívám se na svou rešeršní asistentku Rocío. „Vážně?“

„Jo. Nakazili se jí od lidí někdy před tisíciletím a teď nám ji vracejí.“ Pokrčí rameny. „Pomsta je nejlepší zastudena a tak.“

Zkoumám její krásný obličej a hledám v něm náznaky toho, že lže. Její velké tmavé oči orámované silnými očními linkami jsou neproniknutelné. Její vlasy jsou jako Vantablack, nejčernější známá látka, která pohlcuje 99 procent viditelného světla. Rty má plné, koutky stočené dolů ve svém typickém našpulení.

Ne. Z jejího výrazu nevyčtu nic. „To jako doopravdy?“

„Copak jsem ti někdy lhala?“

„Minulý týden jsi přísahala, že Stephen King píše volné pokračování Medvídka Pú.“ A já jí to věřila. Jako jsem uvěřila, že Lady Gaga je známá satanistka nebo že rakety na badminton se dělají z lidských kostí a střev. Pro Rocío je charakteristická zmateně gotická mizantropie a sarkasmy pronášené s děsivě kamennou tváří. Proč jí na to pořád skáču? Problém je v tom, že tu a tam mi předhodí nějakou šíleně znějící historku, která se po hlubším prozkoumání (tj. vyhledání na googlu) ukáže jako pravdivá. Tak třeba, věděli jste, že Texaský masakr motorovou pilou inspirovala skutečná událost? Já to nevěděla, než mi to řekla Rocío. A spalo se mi podstatně líp.

„No tak mi nevěř.“ Pokrčí rameny a zase se vrátí k učebnici. Připravuje se na přijímačky na postgraduál. „Běž si hladit malomocný pásovce a umři.“

Ta holka je neskutečný pošuk. Zbožňuju ji.

„Hele, určitě to bude v pohodě, když na tak dlouho odjedeš od Alexe?“ Cítím se trochu provinile, že jsem ji odtrhla od jejího kluka. Kdyby mě ve dvaadvaceti někdo požádal, ať na pár měsíců opustím Tima, radši bych se utopila. Na druhou stranu při zpětném pohledu vidím, že jsem se chovala jako totální idiot, a Rocío vypadá, že je z té příležitosti naprosto nadšená. Chce si na podzimní semestr podat přihlášku do programu neurovědy na Univerzitě Johnse Hopkinse a mít v životopise praxi v NASA neuškodí. Když jsem jí nabídla, aby jela se mnou, dokonce mě objala – okamžik slabosti, jehož podle mě už hluboce lituje.

„V pohodě? Děláš si srandu?“ Podívá se na mě, jako bych se zbláznila. „Tři měsíce v Texasu… Víš, kolikrát tam můžu potkat La Lloronu?“

„Lalo… koho?“

Protočí panenky a nasadí si do uší airpody. „Ty vážně nevíš vůbec nic o slavných feministických přízracích.“

Potlačím úsměv a otočím se zase k okýnku. V roce 1905 se doktorka Curie rozhodla investovat peníze za Nobelovu cenu a najít si rešeršního asistenta. Napadlo mě, jestli náhodou taky neskončila s trochu děsivou emo uctívačkou Cthulhu. Zírám do mraků, dokud se nezačnu nudit. Pak si vytáhnu z kapsy mobil a připojím se na palubní wi-fi (v ceně letenky). Podívám se na Rocío, abych se ujistila, že si mě nevšímá, a natočím telefon displejem od ní.

Nejsem moc tajnůstkářská osoba, hlavně z lenosti: odmítám podstupovat kognitivní námahu, kterou vyžaduje zapamatování všech lží a zamlčování. Jedno tajemství ale mám. Jistou záležitost, se kterou jsem se nikdy nikomu nesvěřila, dokonce ani sestře. Nemyslete si, Reike bych klidně vložila do rukou vlastní život, ale tohle ne. Znám ji dost dobře, abych si to dokázala představit: Reike v rozevlátých květovaných letních šatech se na pobřeží Amalfi seznámí se sexy skotským pastevcem. Rozhodnou se zkusit houbičky, které si koupili od běloruského farmáře, a Reike během tripu vyklopí to, co měla výslovně zapovězeno vyzradit: že její sestra-dvojče má kontroverzní účet na akademickém twitteru. Skotský pastýř to zopakuje před svým samotářským bratrancem, co žije v nedobrovolném celibátu a bojuje za práva mužů. Ten mi pošle poštou mrtvou vačici, poštve na mě svoje pošahané kamarády a mě vyhodí z ústavu.

Ne, vážně díky. Na to až moc miluju svou práci (a vačice).

Vytvořila jsem účet @CoByNaToMarie v prvním semestru postgraduálního studia. Učila jsem studenty neuroanatomii a dala jim uprostřed semestru anonymní dotazník, ať napíšou, co by se ve výuce dalo zlepšit. A dočkala jsem se… něčeho jiného, než jsem chtěla. Dočetla jsem se, že by moje výuka byla mnohem zajímavější, kdybych jim přednášela nahá. Že bych měla trochu přibrat, nechat si udělat větší prsa, přestat si barvit vlasy „nepřirozenými barvami“ a odložit piercing. V jednom dotazníku bylo dokonce telefonní číslo, na které mám zavolat, kdybych někdy dostala „chuť na pětadvaceticentimetrový péro“. (Jo, přesně.)

Ty vzkazy byly hnusné, ale k pláči v kabince na záchodcích mě ve skutečnosti dohnaly reakce mých vrstevníků z postgraduálu – včetně Timovy. Smáli se tomu jako neškodným vtípkům, odrazovali mě od toho, abych to nahlásila na vedení katedry, tvrdili mi, že dělám z komára velblouda.

Samozřejmě to všechno byli muži.

(Ale vážně: k čemu jsou muži?)

Tu noc jsem usnula v slzách. Další ráno jsem vstávala s myšlenkou na to, kolik žen ve vědě a technice si připadá stejně osamocených jako já. Impulsivně jsem si stáhla twitter a vytvořila účet @CoByNaToMarie. Přidala jsem špatně upravenou fotku doktorky Curie ve slunečních brýlích a jednořádkový popisek: Bere periodickou tabulku prvků jako holčičí záležitost už od roku 1889. (ona/její) Prostě se mi chtělo vřískat do prázdna. Vážně jsem nečekala, že někdo vůbec uvidí můj první tweet. Ale mýlila jsem se.

@CoByNaToMarie Co by udělala doktorka Marie Curie, první profesorka na Sorbonně, kdyby ji někdo z jejích studentů vyzval, ať přednáší nahá?

@198888 Ukrátila by mu ten jeho ubohoučký život.

@annahhh NAPRÁSKALA BY HO PIERROVI!

@emily89 Strčila by mu do kalhot polonium a sledovala, jak se mu scvrkává pták.

@bioworm55 Ozářila by ho, DEBILA

@lucyinthesea To se ti stalo? Bože to je mi líto. Jeden student jednou prohlásil o mým zadku něco hroznýho a nikdo mi nevěřil.

O půl desetiletí později, pár pochvalných zmínkách v Chronicle of Higher Education, článku v New York Times a nasbírání asi milionu sledujících je @CoByNaToMarie mým šťastným místem. A nejlepší je, že nejen mým. Ten účet se změnil v něco jako terapeutickou komunitu, slouží ženám z vědy a techniky (alias STEM) k tomu, aby se svěřily se svými zážitky, vyměňovaly si rady a… nadávaly.

Jo, nadáváme. Rozčilujeme se, hodně, a je to úžasné.

@BiologySarah Ahoj, @CoByNaToMarie, kdyby jí nepřiznali autorství projektu, který byl původně její nápad, a pracovala na něm přes rok? Ostatní autoři jsou muži, protože *samozřejmě* jsou.

„Ježíš.“ Nakrčím nos a zatweetuju Sarah zpátky.

Marie by jim šoupla do kafe trochu radia. A taky by zvážila, jestli to nemá nahlásit Výboru pro integritu výzkumu, a postarala by se, že zdokumentuje každý jejich krok ♥

Stisknu Odeslat, zabubnuju prsty na područku a čekám. Moje odpovědi nejsou tou hlavní atrakcí účtu, vůbec ne. Hlavním důvodem, proč lidi sledují @CoByNaToMarie, je…

Jo. Tohle. Cítila jsem, jak se mi lícní svaly roztahují v úsměvu, když se začaly objevovat odpovědi.

@DrAllixx Mně se to stalo taky. Byla jsem jediná žena a jediná osoba s jinou barvou pleti mezi autory a během revizí moje jméno najednou zmizelo. Napiš do SZ, jestli si chceš popovídat, Sarah.

@AmyBernard Jsem členka asociace Ženy ve vědě a technice a rady k podobným situacím (bohužel dost častým) najdete na našich stránkách!

@TheGeologician Zažila jsem stejnou situaci jako @BiologySarah. Ohlásila jsem to na Výboru a zatím se to ještě řeší, ale kdyby sis o tom potřebovala popovídat, jsem tady.

@SteveHarrison Holka, teď ti něco povím, a drž se: lžeš sama sobě. Tvůj příspěvek není dost dobrý na to, aby sis zasloužila právo na autorství. Tvůj tým ti prokázal laskavost, když tě s nimi nechali chvíli spolupracovat, ale pokud nejsi dost chytrá, tak jsi ze hry VENKU. Všechno se netočí kolem toho, jestli jsi ženská, někdy jde prostě o to, že jsi NULA

Je obecně uznávanou pravdou, že komunita žen, které si hledí svého, ve skutečnosti jen čeká na to, až je svým názorem oblaží nějaký chlap.

Už dávno jsem se naučila, že zapojit se do debaty se zakomplexovanými pitomci, co ve svých suterénech jen hledají záminku, aby se mohli s někým hádat, není dobrý nápad – proč bych měla uspokojovat potřeby jejich křehkého ega? Jestli potřebují vypustit páru, ať si koupí permanentku do fitka nebo zaplatí nějakou videohru – střílečku z pohledu třetí osoby. Jako normální lidi.

Už jsem chtěla ten rozkošný příspěvek od uživatele @SteveHarrison skrýt, když jsem si všimla, že mu někdo odpověděl.

@Shmacademics Jo, Marie, někdy jde prostě o to, že je někdo nula. Kdo jiný než Steve by to měl vědět?

Zasměju se.

@CoByNaToMarie Au, Steve, nebuď na sebe tak tvrdý.

@Shmacademics Je to prostě jen kluk, který chce po holce, aby odvedla dvakrát víc práce, než on kdy v životě zvládl, jenom aby dokázala, že si zaslouží být vědkyně.

@CoByNaToMarie Steve, ty jeden romantiku. Staré dobré časy, viď?

@SteveHarrison Děte do prdele. Tahle směšná tlačenka ženských ve vědě a technice prostě STEM zničí. Lidi mají dostávat místa kvůli tomu, že jsou dobří, ne proto, že mají VAGÍNY. Jenže teď mají všichni pocit, že musí dávat šanci ženským, a ty dostávají přednost před MNOHEM KVALIFIKOVANĚJŠÍMI muži. Tohle je konec STEMu a je to ŠPATNÝ!!!

@CoByNaToMarie Zdá se mi, že jsi kvůli tomu nějak naštvaný, Steve.

@Shmacademics Ale ale, klídek.

Steve si nás oba zablokuje a já se zase rozesměju, čímž si vysloužím zvědavý pohled od Rocío. @Shmacademics je další populární účet na akademickém twitteru a zatím můj nejoblíbenější. Většinou tweetuje o tom, jak by měl radši psát vědecké články, utahuje si z elitářství a akademických věží ze slonoviny, poukazuje na to, co je ve vědě špatné nebo předpojaté. Zpočátku jsem mu trochu nedůvěřovala, protože ve svém biu měl, že je to „on“, a všichni víme, jaké to je střetnout se na netu s mužem. Nakonec jsme ale spolu vytvořili něco jako alianci. Když moje tweety napadají někteří páni tvorstva ze STEMu, co je uráží už jen představa, že si do vědy a techniky vůbec troufají vkročit ženy, pomáhá mi je trochu zesměšňovat. Už ani nevím, kdy jsme si začali psát přímo do zpráv mezi sebou. Kdy jsem se přestala bát, že je to ve skutečnosti ukřivděný gamergater, co se vydal na tajnou misi za odhalením mé totožnosti, nebo kdy jsem ho začala považovat za přítele. Ale o pár let později jsme pořád tady, párkrát do týdne si povídáme o nejrůznějších věcech, i když jsme si nikdy nesvěřili svá skutečná jména. Není divné vědět, že Shmac měl ve druhé třídě třikrát vši, ale netušit, v jaké časové zóně žije? Trochu je. Ale taky je to osvobozující. Plus, hlásat online svoje názory může být pořádně nebezpečné. Internet je moře plné úchylných kyberkriminálních ryb, a když si Mark Zuckerberg může přelepovat webkameru laptopu páskou, mám já plné právo zůstávat striktně v anonymitě.

Letuška mi nabídne z podnosu kelímek vody. Usměju se, zavrtím hlavou a napíšu Shmacovi zprávu.

MARIE: Steve už si s námi asi nechce hrát.

SHMAC: Stevea asi jako pulce málo chovali.

MARIE: LOL!

SHMAC: Jak jde život?

MARIE: Super! Příští týden začínám nový projekt.

Jednosměrný lístek od mýho odpornýho šéfa.

SHMAC: Nemůžu uvěřit, že se tam ten chlap pořád drží.

MARIE: Moc konexí. A zkostnatělosti. Co ty?

SHMAC: V práci je to teď zajímavý.

MARIE: V pozitivním smyslu?

SHMAC: V politickým smyslu.

MARIE: Skoro se bojím zeptat. A jinak?

SHMAC: Blázinec.

MARIE: Zase ti kočka nadělala do boty?

SHMAC: Ne, ale tuhle jsem našel v botě rajče.

MARIE: Příště mi pošli fotku. Co se děje?

SHMAC: Nic, vážně.

MARIE: Ale no tak!

SHMAC: Jak vůbec víš, že se něco děje?

MARIE: Protože píšeš tak málo vykřičníků.

SHMAC: !!!!!!!!11!!1!!!!!

MARIE: No tak.

SHMAC: Jen pro info, právě zhluboka vzdychám.

MARIE: To se vsadím. Tak to vyklop!

SHMAC: Jde o jednu dívku.

MARIE: Áááách! Řekni mi VŠECHNO!!!!!!!!11!!1!!!!!

SHMAC: Skoro není co.

MARIE: Nějaká nová známost?

SHMAC: Ne. Je to někdo, koho znám už dlouho, a teď se vrátila.

SHMAC: A je vdaná.

MARIE: Za tebe?

SHMAC: Bohužel ne.

SHMAC: Promiň – reorganizujeme laborku. Musím jít, než někdo zničí vybavení za 5 mega. Popovídáme si potom.

MARIE: Jasně, ale čekám na všechny pikantní podrobnosti o tvým románku s vdanou ženou.

SHMAC: Kéž bych měl co psát.

Je fajn vědět, že Shmac je vždycky na jedno kliknutí blízko, zvlášť když teď letím do Wardebilovy ledové odmítavé náruče.

Přepnula jsem na e-mail, abych zjistila, jestli už mi Levi konečně odpověděl na dopis, který jsem mu poslala před třemi dny. Bylo to jen pár řádek – Ahoj, dlouho jsme se neviděli, těším se, že budeme zase spolupracovat, chtěl by sis o BLINKu tenhle víkend promluvit? –, ale asi má moc práce. Nebo mu v tom brání pohrdání. Možná obojí.

Ach jo.

Opřu si hlavu o opěrku, zavřu oči a přemítám, jak by si s Levim Wardem poradila doktorka Curie. Nejspíš by mu zastrčila do kapes pár radioaktivních izotopů, koupila by si popcorn a sledovala, jak jaderný rozpad provádí svá kouzla.

Jo, to bude ono.

Po pár minutách usnu. Zdá se mi, že Levi je zčásti pásovec: jeho pokožka září slabou nažloutlou zelení a on loví rajče z boty drahým laboratorním přístrojem. Ale z celého toho snu je nejdivnější, že je v něm na mě konečně milý.

Ubytují nás v malých zařízených bytech v obytném komplexu hned vedle Johnsonova vesmírného střediska, jen pár minut chůze od Sullivanova výzkumného institutu, kde budeme pracovat. Nemůžu uvěřit, že moje cesta do práce bude tak krátká.

„Vsadím se, že stejně budeš pořád chodit pozdě,“ prohodí Rocío, zatímco odemyká moje dveře. Já nemůžu za to, že jsem strávila podstatnou část svých formativních let v Itálii, kde je čas jen zdvořilý návrh.

Byt je podstatně hezčí než ten, který si pronajímám – možná kvůli tomu incidentu s mývalem, ale spíš proto, že devadesát procent nábytku jsem koupila v oddělení IKEA „rozbalené zboží bez záruky“. Tenhle byt má balkon, myčku a – což je nesmírné zlepšení kvality mého života – toaletu, která spláchne desetkrát z deseti stlačení páčky. Vskutku zásadní změna v přístupu k funkci. Vzrušeně zotvírám všechny zásuvky v každé skříňce (jsou prázdné – nevím, co jsem čekala), udělám fotky, abych je mohla poslat Reike a kolegům, přilepím na lednici svůj oblíbený magnet s Marií Curie (drží na něm kádinku s nápisem „Já zářím“), zavěsím na balkon krmítko pro kolibříky a pak…

Pořád je teprve půl třetí odpoledne. Ach jo.

Ne že bych patřila k lidem, co nesnášejí volný čas. Klidně strávím dobrých pět hodin podřimováním a zíráním na celou jednu sérii Kanclu, kterou jsem už viděla, a láduju se přitom pendreky Twizzlers. Anebo se přesunu ke kroku 2 v aplikaci Trénink na 5km běh, se kterou hodně často… no, relativně často… trénuju. Ale teď jsem tady! V Houstonu! Poblíž Vesmírného střediska!

Je pátek a já se mám hlásit v práci až v pondělí, ale překypuju nervózní energií. A tak napíšu Rocío, jestli si se mnou nechce jít prohlédnout Vesmírné středisko (Ne.) nebo skočit společně na večeři (Já jím jen zvířecí mršiny.).

Je tak drsná. Miluju ji.

Můj první dojem z Houstonu: velký. Druhý dojem: dusný, a pak: dusně velký. V Marylandu ještě leží na zemi zbytky sněhu, ale Vesmírné středisko je už porostlé bujnou zelení. Je to směsice otevřených prostranství, velkých budov a starých raketoplánů NASA, které jsou tu vystavené pro návštěvníky. Všude se pohybují rodinky výletníků, takže to tady trochu vypadá jako v zábavním parku. Nemůžu uvěřit, že budu další tři měsíce cestou do práce vídat rakety. Vsadím se, že to bude mnohem lepší než potkávat toho úchyla, co číhá u přechodu v kampusu NZÚ.

Budova Sullivanova výzkumného institutu je na okraji střediska. Je široká, futuristická a třípodlažní, se skleněnými stěnami a komplikovaně vyhlížejícím systémem schodišť, který jsem úplně nepochopila. Vstoupím do mramorové haly s myšlenkou na to, jestli bude mít moje nová kancelář okno. Na přirozené světlo nejsem zvyklá. Ta nečekaná nálož vitaminu D by mě mohla zabít.

„Jsem Bee Königswasserová.“ Usměju se na recepčního. „Začínám tady pracovat v pondělí, tak mě napadlo, jestli bych se u sebe nemohla trochu rozhlédnout?“

Omluvně se na mě usměje. „Nemůžu vás pustit dál, pokud nemáte identifikační průkaz. Technické laboratoře jsou až nahoře – přísně střežená oblast.“

Jasně. Jo. Technické laboratoře. Leviho laboratoře. Nejspíš je tam a dře. Technikuje. Laborkuje. Neodpovídá mi na e-maily.

„Samozřejmě, to chápu, nic se neděje. Jen jsem –“

„Doktorko Königswasserová? Bee?“

Otočím se. Za mnou stojí nějaký mladý blonďák. Je tak nějak neškodně pohledný, středně vysoký, usmívá se na mě, jako bychom byli staří přátelé, i když mi vůbec není povědomý.

„… dobrý den?“

„Nechtěl jsem poslouchat, ale zaslechl jsem vaše jméno a… Jsem Guy. Guy Kowalský?“

Při tom jménu se mi okamžitě rozsvítí. Roztáhnu rty do úsměvu. „Guyi! Tak ráda vás poznávám osobně.“ Když mě poprvé informovali o BLINKu, Guy byl můj kontakt pro logistické dotazy, a párkrát jsme si spolu e-mailovali. Je astronaut – opravdový astronaut! –, a když je na zemi, pracuje na BLINKu. Věděl toho o projektu tolik, až jsem si tak nějak vytvořila předpoklad, že ho povedeme spolu.

Vřele mi potřese rukou. „Obdivuju vaši práci! Četl jsem všechny vaše články. Budete pro náš projekt nesmírným přínosem.“

„Nápodobně. Už se nemůžu dočkat, až budeme spolupracovat.“

Kdybych nebyla dehydratovaná po letu, nejspíš by mi vyhrkly slzy. Nemůžu uvěřit, že tenhle muž, tenhle hezký milý muž, který mi za jedinou minutu adresoval víc vlídných slov než doktor Wardebil za celý rok, mohl být mým spoluvedoucím. Nejspíš jsem namíchla nějakého boha. Dia? Erota? Určitě Poseidona. Neměla jsem za svého nezdárného mládí čurat do Baltu.

„Co kdybych vás tady provedl? Můžete být můj host.“ Kývne na recepčního a pak na mě, abych šla za ním.

„Nechci vás zdržovat od… astronautování?“

„Jsem mezi misemi. Provést vás bude to nejlepší, co se tady na zemi dá zažít.“ S chlapeckým šarmem pokrčí rameny. Už vím, že spolu budeme skvěle vycházet.

„Žijete už v Houstonu dlouho?“ zeptám se ho, když nastoupíme do výtahu.

„Asi osm let. Nastoupil jsem do NASA hned po ukončení postgraduálu. Přihlásil jsem se do sborů astronautů, absolvoval trénink a pak odletěl na misi.“ V duchu trochu počítám. To znamená, že by mu mělo být kolem pětatřiceti. Víc, než jsem si původně myslela. „Asi poslední dva roky dělám na projektu BLINK. Navrhl jsem strukturu helmy, přišel na to, jak do ní zapojit bezdrátový systém. Dostali jsme se ale do bodu, kdy potřebujeme na palubě odborníka na neurostimulaci.“ Srdečně se na mě usměje.

„Už se nemůžu dočkat toho, co společně ukuchtíme.“ Taky se nemůžu dočkat, až zjistím, proč při vedení tohohle projektu dali přednost Levimu před někým, kdo na něm pracoval už léta. Připadá mi to hrozně nefér. Vůči Guyovi i vůči mně.

Dveře výtahu se otevřou a Guy mi ukáže na nečekaně malebnou kavárnu v rohu chodby. „Mají tam úžasné sendviče a nejhorší kafe na světě. Nemáte hlad?“

„Ne, díky.“

„Určitě ne? Pojďte, zvu vás. Vaječné sendviče jsou skoro tak dobré, jako je kafe mizerné.“

„Já vlastně vajíčka nejím.“

„Nechte mě hádat – veganka?“

Přikývnu. Snažím se narušovat stereotypy, které jsou prokletím mého druhu, a nepoužít slovo „veganství“ ani jeho odvozeniny v prvních třech rozhovorech s novým známým. Jenže pokud je použije váš protějšek, nedá se nic dělat.

„Měl bych vás seznámit se svojí dcerou. Zrovna nedávno nám oznámila, že už nebude jíst jídla ze zvířátek.“ Povzdychne si. „Minulý týden jsem jí nalil na cereálie normální mléko, protože jsem si myslel, že nepozná rozdíl. Řekla mi, že se spojí se svými právníky.“

„Kolik je jí?“

„Právě jí bylo šest.“

Rozesměju se. „Tak to vám držím palce.“

Zakřením se. „To jako vážně?“

„No jo.“

Vytvořit šik turbany pro astronauty je doslovný popis mého zdejšího pověření. Mohla bych si to připsat k profilu na LinkedInu. Ne že by LinkedIn dneska ještě někdo používal.

„Vůbec ne.“ Usměju se nad jeho pouzdrem na mobil s obrázkem bobra (inženýra přehrad) a odvrátím se.