Jennifer Lynn Barnesová

POSLEDNÍ GAMBIT

THE FINAL GAMBIT

Copyright © 2022 by Jennifer Lynn Barnes

Cover art copyright © 2022 by Katt Phatt. Cover design by Karina Granda.

Cover copyright © 2022 by Hachette Book Group, Inc.

All rights reserved.

Translation © Veronika Volhejnová, 2023

ISBN 978-80-242-9584-8

Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

KAPITOLA 38

KAPITOLA 39

KAPITOLA 40

KAPITOLA 41

KAPITOLA 42

KAPITOLA 43

KAPITOLA 44

KAPITOLA 45

KAPITOLA 46

KAPITOLA 47

KAPITOLA 48

KAPITOLA 49

KAPITOLA 50

KAPITOLA 51

KAPITOLA 52

KAPITOLA 53

KAPITOLA 54

KAPITOLA 55

KAPITOLA 56

KAPITOLA 57

KAPITOLA 58

KAPITOLA 59

KAPITOLA 60

KAPITOLA 61

KAPITOLA 62

KAPITOLA 63

KAPITOLA 64

KAPITOLA 65

KAPITOLA 66

KAPITOLA 67

KAPITOLA 68

KAPITOLA 69

KAPITOLA 70

KAPITOLA 71

KAPITOLA 72

KAPITOLA 73

KAPITOLA 74

KAPITOLA 75

KAPITOLA 76

KAPITOLA 77

KAPITOLA 78

KAPITOLA 79

KAPITOLA 80

KAPITOLA 81

KAPITOLA 82

KAPITOLA 83

KAPITOLA 84

KAPITOLA 85

KAPITOLA 86

O ROK POZDĚJI…

PODĚKOVÁNÍ

Williamovi

KAPITOLA 1

„Musíme si promluvit o vašich osmnáctých narozeninách.“ Největší z pěti knihoven v Hawthorne House byla tak veliká, že se v ní Alisina slova rozléhala ozvěnou. Police s knihami od podlahy ke stropu do výše dvou pater, knihy v pevné vazbě, často kožené a mnoho velmi cenných, a každá z nich připomínala muže, který vybudoval tuhle místnost.

Tenhle dům. Tuhle dynastii.

Ohmatávala jsem vkleče mahagonové parkety, prsty hledala nějakou nepravidelnost ve spojích a docela jsem si uměla představit ducha Tobiase Hawthorna, jak mě přitom sleduje.

Nenašla jsem nic, a tak jsem vstala a odpověděla na to Alisino prohlášení. „Vážně?“ ušklíbla jsem se. „Vážně je to nutný?“

Alisa Ortegová rozhodně budila respekt. „Z právního hlediska?“ nadzvedla obočí. „Ano. Sice jste už soudně svéprávná, ale pokud jde o podmínky vašeho dědictví –“

„V osmnácti letech se nic nezmění,“ dořekla jsem místo ní a rozhlédla se po knihovně, co dál. „Nezdědím nic, dokud v Hawthorne House neprožiju celý rok.“

Znala jsem svou právničku už dost dobře, abych věděla, že doopravdy chce mluvit o tomhle. Narozeniny mám osmnáctého října. Můj zdejší rok se dovrší první týden v listopadu, a já se okamžitě stanu nejbohatší teenagerkou na planetě. Do té doby mám jiné starosti.

Musím vyhrát sázku. A porazit jednoho Hawthorna.

„Tak nebo tak…“ Alisu člověk zastaví asi tak snadno jako rozjetý rychlík. „S vašimi blížícími se narozeninami bychom spolu měly probrat určité věci.“

Ušklíbla jsem se. „Čtyřicet šest miliard věcí?“

Alisa si mě změřila podrážděným pohledem a já se soustředila na svůj záměr. Hawthorne House je plný tajných chodeb. Jameson se se mnou vsadil, že je všechny nenajdu. Prohlédla jsem si obrovský špalek, který tady sloužil jako stůl, sáhla jsem do pouzdra ve své botě a vytáhla z něj nůž, abych prozkoumala přírodní puklinu ve dřevě.

Nepříjemné zkušenosti mě naučily, že si nemůžu dovolit chodit neozbrojená.

„Kontrola sklíčenosti!“ Do knihovny nakoukl Xander – zdejší živý Rube Goldbergův stroj. „Avery, jak moc teď zrovna potřebuješ rozptýlení a jak moc ti záleží na tvém obočí? Na stupnici jedna až deset?“

Jameson byl na druhém konci světa. Grayson od doby, co odjel na Harvard, ani jednou nezavolal. Xander, který se sám jmenoval mým BHFF – Best Hawthorne Friend Forever –, považoval za svou svatou povinnost udržovat mě během nepřítomnosti svých bratrů v dobré náladě.

„Jedna,“ odpověděla jsem. „A deset.“

Xander se mírně uklonil. „V tom případě sbohem a šáteček.“ A než jsem mrkla, byl pryč.

V příštích deseti minutách rozhodně někde něco vybuchne. Otočila jsem se zpátky k Alise a znova se rozhlédla po místnosti: zdánlivě nekonečné police, litinové točité schody vzhůru. „Prostě už vyklopte, co jste mi přišla říct, Aliso.“

„Jo, Lee-Lee,“ ozval se na chodbě hluboký sytý protahovaný hlas. „Pouč nás.“ Ve dveřích se objevil Nash Hawthorne, svůj typický kovbojský širák stažený do čela.

„Nashi.“ Alisa svůj elegantní kostým nosila trochu jako brnění. „Tohle se tě netýká.“

Nash se opřel o veřeje a lenivě zkřížil pravou nohu přes levý kotník. „Když mi tady mládě řekne, že mám jít, tak půjdu.“ Nash Alise už několik měsíců nedůvěřoval, pokud šlo o mě.

„To je v pohodě, Nashi,“ řekla jsem. „Můžeš jít.“

„To asi můžu.“ Od zárubně se ale neodlepil. Nash byl nejstarší ze čtyř bratrů Hawthornových a byl zvyklý na ostatní tři dohlížet. Během posledního roku do svého stádečka zahrnul i mě. On a moje sestra spolu „nechodili“ už měsíce.

„Nemáš dneska večer ne-rande?“ zeptala jsem se. „A neznamená to, že máš být někde jinde?“

Nash si sundal kovbojský klobouk a podíval se mi zpříma do očí. „Vsadím kalhoty,“ řekl a pomalu se kolébal pryč, „že s tebou chce probrat ustavení svěřeneckého fondu.“

Počkala jsem, až bude Nash z doslechu, a pak jsem se zase obrátila k Alise. „Svěřenecký fond?“

„Jen jsem chtěla, abyste znala všechny své možnosti,“ vyhnula se Alisa s právnickou obratností konkrétní odpovědi. „Připravím vám přehled, abyste si ho mohla projít. A pokud jde o vaše narozeniny, je tu taky záležitost oslavy.“

„Nic se slavit nebude,“ odpověděla jsem okamžitě. Ani trochu jsem nestála o to, aby se z mých narozenin staly novinové titulky a smršť hashtagů.

„Máte nějakou oblíbenou skupinu? Nebo zpěváka? Budeme potřebovat program.“

„Žádnou oslavu, Aliso.“

„Je někdo, koho byste ráda viděla na seznamu hostů?“ Když Alisa říkala někdo, nemluvila o mých známých. Mluvila o celebritách, miliardářích, hvězdách vyšší společnosti, členech královských rodin…

„Žádný seznam hostů nebude,“ opakovala jsem, „protože se nebude konat žádná oslava.“

„Měla byste se na to dívat z hlediska –“ začala Alisa a já ji přestala poslouchat. Bylo mi jasné, co chce říct. Říká mi to už skoro jedenáct měsíců. Každý miluje pohádku o Popelce.

Jenže tahle Popelka musí vyhrát sázku. Prohlédla jsem si pozorněji litinová schodiště. Tři se točila proti směru hodinových ručiček. Ale to čtvrté… Došla jsem k němu a začala stoupat nahoru. Na podestě v patře jsem přejela prsty zespoda po polici přímo proti schodišti. Západka. Stiskla jsem ji a celá oblouková police se otočila dozadu.

Číslo dvanáct. Poťouchle jsem se usmála. Co ty na to, Jamesone Winchestere Hawthorne?

„Žádná oslava,“ křikla jsem ještě jednou dolů na Alisu. A pak jsem zmizela ve zdi.

KAPITOLA 2

Ten večer jsem vklouzla do postele, hladké povlečení z egyptské bavlny příjemně chladilo. Čekala jsem, až Jameson zavolá, a ruka mi zabloudila na noční stolek, k malému bronzovému špendlíku ve tvaru klíče.

„Vyber si ruku.“ Jameson ke mně napřáhne dvě pěsti. Klepnu mu na pravou ruku, on narovná prsty a ukáže mi prázdnou dlaň. Zkusím levou – totéž. Potom zavře do pěsti moje prsty. Když je natáhnu, leží mi na dlani tenhle špendlík.

„Vyřešila jsi klíče rychleji než kdo z nás,“ připomene mi Xander. „Už bylo načase!“

„Promiň, mládě,“ protáhne Nash. „Už je to šest měsíců. Teď jsi jedna z nás.“

Grayson neříká nic. Ale když si špendlík nešikovně připínám a upustím ho, chytí ho dřív, než stačí dopadnout na zem.

Tahle vzpomínka přivolá další – Grayson, já, vinný sklep –, ale já to nedovolím. V posledních několika měsících jsem objevila způsob, jak přijít na jiné myšlenky. Popadla jsem telefon, otevřela crowdfundingové stránky a zadala hledání výrazů náklady na léčbu a nájemné. Hawthornovský majetek ještě šest týdnů nebude můj, ale právnická firma McNamara, Ortega a Jones se už postarala, abych měla kreditní kartu prakticky bez limitu.

Darovat anonymně, zatrhávala jsem znova a znova. Když mi konečně zazvonil telefon, opřela jsem se a vzala jsem to. „Haló?“

„Potřebuju přesmyčku ke slovu svlíkat.“ Z Jamesonova hlasu sálala energie.

„Nepotřebuješ.“ Překulila jsem se na bok. „Jaké je Toskánsko?“

„Rodiště italské renesance? Plné klikatých cest, kopečků a údolí, kde se v dálce válí ranní mlha a stromy v lese mají listí tak zlaté, jako by celý svět nádherně hořel? Tohle Toskánsko?“

„Ano,“ potvrdila jsem. „Tohle Toskánsko.“

„Už jsem viděl lepší.“

„Jamesone!“

„A o čem chceš slyšet nejdřív, Dědičko? O Sieně, o Florencii nebo o vinicích?“

Chtěla jsem slyšet všechno, jenže Jameson nevyužíval standardní hawthornovský volný rok k cestování jen tak pro nic za nic. „Povídej o vile.“ Našel jsi něco?

„Tvoji toskánskou vilu postavili v sedmnáctém století. Údajně to má být statek, ale vypadá spíš jako hrad, a kolem je víc než čtyřicet hektarů olivových sadů. Je tu bazén, pec na pizzu, kde se topí dřevem, a obrovský kamenný krb, který je v domě od samého začátku.“

Uměla jsem si to živě představit – a nejen proto, že jsem měla celé složky plné fotek. „A když jsi prohlédl krb?“ Jestli ten krb prohlížel, na to jsem se ho ptát nemusela.

„Něco jsem našel.“

Sedla jsem si a vlasy mi padly na záda. „Stopu?“

„Nejspíš,“ odpověděl Jameson. „Ale k jaké hádance?“

Tělem jako by mi proběhla elektřina. „Jestli mi to nepovíš, tak tě fakt vyřídím, Hawthorne.“

„Nechat se od tebe vyřídit, to by se mi docela líbilo,“ odpověděl Jameson. Zradily mě rty, které se pokusily o úsměv. Jameson vycítil vítězství, a tak mi odpověděl. „Našel jsem trojúhelníkové zrcadlo.“

Můj mozek se okamžitě rozběhl. Tobias Hawthorne své vnuky vychovával hádankami, rébusy a hrami. Zrcadlo je patrně stopa, ale Jameson měl pravdu: nedá se říct, do jaké hry patří. Jenže tak nebo tak, tohle nebyl důvod, proč Jameson cestuje po světě. Tohle nehledal.

„My přijdeme na to, co byl ten kotouč zač,“ ujistil mě Jameson, jako by mi četl myšlenky. „Svět je hrací deska, Dědičko. Prostě musíme pořád dál házet kostkou.“

Možná, ale tentokrát jsme nesledovali žádnou stopu ani jsme nehráli hru starého pána. Tápali jsme ve tmě a doufali, že někde najdeme nějaké odpovědi – odpovědi, jež nám prozradí, proč má malý kotouček o velikosti mince s vyrytými soustřednými kruhy tak obrovskou cenu.

Proč ho jmenovec a jediný syn Tobiase Hawthorna uložil pro mou matku.

Proč mi ho Toby zase sebral, než zmizel a začal si znova hrát na mrtvého.

Toby a ten kotouček představovali moje poslední spojení s mámou, a oboje teď bylo pryč. Nemohla jsem na to myslet moc dlouho, protože to bolelo. „Dneska jsem našla další vstup do chodeb,“ ohlásila jsem prudce.

„Vážně?“ odpověděl Jameson a znělo to, jako by ke mně vztáhl ruku na začátku valčíku. „Který?“

„V kruhové knihovně.“

Na druhém konci linky nastala jen krátká, ale nezaměnitelná odmlka.

Došlo mi to. „O tom jsi nevěděl.“ Vítězství bylo hodně sladké. „Chceš, abych ti prozradila, kde je?“ nabídla jsem sladce.

„Až se vrátím,“ zavrčel Jameson, „najdu si ho sám.“

Neměla jsem tušení, kdy se vrátí, ale můj rok v Hawthorne House už brzo skončí. Budu svobodná. Budu moct jet kamkoli, dělat cokoli – dělat úplněvšechno.

„Kam máš namířeno dál?“ zeptala jsem se. Kdybych o těch slovech úplněvšechno moc přemýšlela, utopila bych se v tom – ve chtění, v touze, ve víře, že můžeme mít cokoli.

„Na Santorini,“ odpověděl Jameson. „Ale stačí říct, Dědičko, a –“

„Jeď dál. Hledej dál.“ Hlas mi ochraptěl. „A všechno mi říkej.“

„Všechno?“ opakoval Jameson hlubokým zastřeným hlasem, a v tu chvíli jsem prostě nedokázala nemyslet na to, co bychom spolu mohli dělat, kdybych tam byla s ním.

Překulila jsem se na břicho. „Ta přesmyčka, co jsi hledal, je vtiskla.“

KAPITOLA 3

Příštích pár týdnů mi trochu splývalo: charitativní galavečery, zkoušky ve škole, noční hovory s Jamesonem a příliš mnoho času stráveného přemýšlením, jestli Grayson někdy vezme do ruky ten zatracený telefon.

Soustřeď se. Vypudila jsem z mysli všechno ostatní a zamířila jsem. Soustředila jsem se na hlaveň pistole, nadechla se, vydechla a vystřelila – a pak znova a znova.

V hawthornovském sídle bylo všechno, včetně vlastní střelnice. Nejsem žádný milovník zbraní. Zábavu si rozhodně představuju jinak. Ale být bezbranná taky není můj styl. Donutila jsem se povolit zaťaté zuby, sklonila jsem zbraň a sundala si ochranná sluchátka.

Nash si prohlédl můj terč. „Slušný soustřel, mládě.“

Teoreticky bych pistoli nikdy neměla potřebovat a nůž v botě taky ne. Teoreticky bylo hawthornovské sídlo neproniknutelné. A když jsem šla někam ven, do světa, vždycky jsem kolem sebe měla ozbrojenou ochranku. Jenže od chvíle, kdy jsem byla uvedena v poslední vůli Tobiase Hawthorna, už na mě stříleli, skoro mě vyhodili do povětří a unesli mě. Teorie mi proti nočním můrám nepomáhala.

Pomáhalo však, že mě Nash učil, jak se bránit. „Už ti tvoje právnička donesla ty papíry k svěřeneckému fondu?“ zeptal se jakoby nic.

Moje právnička byla jeho bývalá přítelkyně a znal ji až příliš dobře. „Možná,“ odpověděla jsem. V duchu jsem zase slyšela Alisino vysvětlování. V případě takhle mladého dědice bývá zvykem ustanovit nějaká ochranná opatření. Pan Hawthorne nepovažoval za nutné je zavést, ale ta možnost tu je, kdybyste o ní chtěla uvažovat vy sama. Jestli jsem to dobře pochopila, tak pokud vložím majetek do svěřeneckého fondu, bude jeho správce mít za úkol majetek pro mě chránit a rozmnožovat. Alisa a partneři firmy McNamara, Ortega a Jones jsou samozřejmě ochotní funkci správců vykonávat a já pochopitelně dostanu cokoli, co si budu přát. Zrušitelný svěřenecký fond jen minimalizuje tlak na vás, dokud nebudete připravena plně se ujmout otěží sama.

„Zopakuj mi,“ řekl Nash a sehnul se, aby se mi mohl podívat přímo do očí, „jak zní naše pravidlo pro nečestný boj?“

Když šlo o Alisu Ortegovou, byl Nash mnohem průhlednější, než si myslel, ale i tak jsem odpověděla. „Nic jako nečestný boj neexistuje,“ řekla jsem Nashovi, „když člověk vyhraje.“

KAPITOLA 4

Ráno v den svých osmnáctých narozenin – a taky v první den podzimních prázdnin v té vychvalované škole Heights Country Day – jsem se vzbudila a spatřila na dveřích viset nevýslovně nádhernou večerní róbu. Byla sytě tmavozelená, dlouhá až k zemi, s živůtkem pošitým desetitisíci maličkatých černých kamínků v tmavých, jemných, fascinujících vzorech.

Byly to šaty, na jaké každý zůstane zírat s otevřenou pusou. Šaty, nad kterými se zajíknete a podíváte se znova.

Šaty vhodné na party, z níž vzejdou novinové titulky a smršť hashtagů. Sakra, Aliso. Zamířila jsem k té róbě a měla jsem chuť udělat scénu – a pak jsem si všimla lístku, který visel z ramínka: Oblékni si mě, jestli si troufneš.

A nebylo to Alisino písmo.

Jamesona jsem našla na kraji Black Woodu. Na sobě měl bílý smoking, který mu slušel až moc, a stál u opravdického horkovzdušného balónu.

Jameson Winchester Hawthorne. Rozběhla jsem se, jako by mě večerní šaty netížily, jako bych neměla ke stehnu připnutý nůž.

Jameson mě zachytil, naše těla se srazila. „Všechno nejlepší, Dědičko.“

Některé polibky byly jemné – a některé byly jako oheň.

Konečně mi do mozku proniklo vědomí, že máme publikum. Oren byl diskrétní, ne že by koukal přímo na nás, ale aby se mnou Jameson Hawthorne odletěl sám, to šéf mojí ochranky zjevně dopustit nehodlal.

Neochotně jsem se od Jamesona odtáhla. „Horkovzdušný balón?“ zeptala jsem se suše. „To myslíš vážně?“

„Měl bych tě varovat, Dědičko…“ Jameson se vyhoupl na kraj košíku a přeskočil dovnitř. „Já jsem přes narozeniny nebezpečně dobrý.“

Jameson Hawthorne byl nebezpečně dobrý přes hodně věcí.

Podal mi dolů ruku. Chopila jsem se jí a ani jsem se nesnažila předstírat, že už jsem si na to zvykla – na tohle všechno, na cokoli z toho, na něj. I za milion let by mi život, jaký mi odkázal Tobias Hawthorne, vyrážel dech.

Oren se vyhoupl do balónu za mnou a upřel pohled na obzor. Jameson odvázal lana a zesílil plamen.

Začali jsme stoupat.

Ze vzduchu, se srdcem až v krku jsem hleděla dolů na Hawthorne House. Všechno kromě nás dvou a mého velmi diskrétního osobního strážce se zmenšovalo a vzdalovalo. „Jak se to řídí?“ zeptala jsem se Jamesona.

„Neřídí.“ Jameson mě objal v pase. „Občas, Dědičko, si musíš všimnout, odkud vítr fouká, a podle toho si naplánovat trasu.“

Balón byl teprve začátek. Jameson Hawthorne nedělal nic polovičatě.

Tajný piknik.

Let helikoptérou nad zálivem.

Ujíždění před paparazzii.

Ploužák bosky na pláži.

Oceán. Útes. Sázka. Závod. Výzva. Tohle si budu pamatovat. Takový byl můj hlavní pocit, když jsme se helikoptérou vraceli domů. Tohle všechno si budu pamatovat. Ještě za spoustu let si pořád budu schopná vybavit ten pocit. Tíži večerních šatů, vítr ve tváři. Sluncem prohřátý písek na kůži a jahody v čokoládě, která se mi rozpouští na jazyku.

Než zapadlo slunce, byli jsme skoro doma. Byl to nádherný den. Žádné davy. Žádné celebrity. Žádná… „Party,“ prohlásila jsem, když se helikoptéra přiblížila k hawthornovskému sídlu natolik, abych viděla, co se děje dole. Zahradu, kde rostly všechny ty umělecky sestříhané keře, a trávník vedle ní ozařovaly tisíce drobných světélek – a to ještě zdaleka nebylo nejhorší.

„Doufám, že tamhleto není taneční parket,“ řekla jsem Jamesonovi výhružně.

Jameson navedl helikoptéru na přistání, zaklonil hlavu a usmál se. „To ruské kolo komentovat nebudeš?“

Není divu, že mě potřeboval dostat z domu. „Jsi mrtvý muž, Hawthorne.“

Jameson zhasl motor. „Naštěstí, Dědičko, mají všichni Hawthornové devět životů.“

Vystoupili jsme a zamířili do zahrady. Vyčítavě jsem se podívala na Orena. „Vy jste o tom věděl,“ obvinila jsem ho.

„No, řekněme, že mi předložili seznam hostů, abych jim schválil vstup do areálu.“ Výraz, který šéf mé ochranky nasadil, byl absolutně neproniknutelný… dokud jsme na celou tu party pořádně neviděli. Pak se skoro usmál. „Taky jsem možná pár jmen vetoval.“

Uvědomila jsem si, že tím pár myslí skoro všechna.

Taneční parket byl poházený růžovými lístky a ozářený řetězci drobných světélek, které se křížily nad hlavou a měkce zářily do tmy jako světlušky. Smyčcový kvartet hrál vlevo od dortu toho druhu, jaký bych čekala na královské svatbě. V dálce se otáčelo ruské kolo. Číšníci ve smokingu obcházeli s podnosy se šampaňským a jednohubkami.

Ale nebyli tu žádní hosté.

„Líbí se ti to?“ objevila se vedle mě Libby. Byla oblečená jako postava z gotické pohádky a zubila se od ucha k uchu. „Chtěla jsem černý okvětní plátky, ale tohle je taky hezký.“

„Co to je?“ vydechla jsem.

Sestra do mě šťouchla ramenem. „Říkáme tomu bál pro introverty.“

„Nikdo tady není.“ Cítila jsem, jak se sama usmívám čím dál víc.

„To není pravda,“ odpověděla Libby vesele. „Jsem tady já. Nash pohrdl veškerým tím nóbl jídlem a ujal se grilu. Ruské kolo obsluhuje pan Laughlin pod dohledem paní Laughlinový. Thea a Rebecca si támhle za těma ledovýma sochama kradou pro sebe super-ukradenou chvilku. Xander pečuje o naše překvápko. A tady jsou Zara a babi!“

Obrátila jsem se, zrovna když do mě šťouchla hůl. Jamesonova prababička se na mě zamračila a jeho teta to se suše pobaveným výrazem sledovala.

„Ty, děvče,“ oslovila mě babi, což byla prakticky její verze mého jména. „Ty šaty mají takový výstřih, že vypadáš jako flundra.“ Zahrozila mi holí a pak suše dodala. „To ti schvaluju.“

„Já taky,“ ozval se hlas po mé levici. „Všechno bulva nejlepší, ty mícho úžasná!“

„Max?“ Vytřeštila jsem oči na svou nejlepší kamarádku a pak jsem se zase ohlédla na Libby.

„Překvápko!“

Jameson vedle mě se ušklíbl. „Alisa měla nejspíš dojem, že oslava bude mnohem větší.“

Ale nebyla. Byli jsme tu jen… my.

Max mě popadla kolem krku. „Zeptej se mě, jaký je to na vejšce!“

„Jaký je to na vejšce?“ zeptala jsem se, stále ještě ohromená.

Max se zazubila: „Zdaleka to není taková zábava jako smrtící závod ve skoku po ruským kole.“

„Smrtící závod ve skoku po ruským kole?“ opakovala jsem. V tomhle nutně musel mít prsty Xander. Bezpečně jsem věděla, že spolu ti dva zůstali v kontaktu.

„Kdo vyhrává?“ Jameson naklonil hlavu ke straně.

Max něco odpověděla, ale než mi stačilo dojít, co vlastně říká, zahlédla jsem koutkem oka pohyb – nebo jsem ho možná vycítila. Vycítila jsem jeho. Byl celý v černém. Na sobě měl smoking za deset tisíc dolarů a nosil ho tak, jako jiní kluci nosí odrbané tričko. Grayson Hawthorne vstoupil na taneční parket.

Přijel domů. Tu myšlenku doprovodila vzpomínka na to, jak jsem ho naposled viděla: Grayson, zlomený. Já, vedle něj. Vrátila jsem se do současnosti. Grayson Hawthorne se na mně chvilku pozdržel pohledem a pak se rozhlédl po ostatních. „Smrtící závod ve skoku po ruským kole,“ prohlásil klidně. „To nikdy neskončí dobře.“

KAPITOLA 5

Když jsem se druhý den ráno vzbudila, moje večerní róba ležela odhozená na konci postele. Vedle mě spal Jameson. Ovládla jsem nutkání přejet mu špičkami prstů po bradě, zlehka se dotknout jizvy, která se mu táhla přes hruď.

Už asi desetkrát jsem se ho ptala, od čeho tu jizvu má. Desetkrát mi odpověděl jinak. V některých verzích za to mohla ostrá skála. Železná tyč. Přední sklo auta.

Jednou se dozvím pravdu.

Dopřála jsem si ještě chvilku vedle Jamesona a pak jsem vyklouzla z postele. Sebrala jsem hawthornovský špendlík, oblékla se a zamířila dolů.

Grayson seděl v jídelně sám.

„Nečekala jsem, že dorazíš domů,“ řekla jsem a nějak se mi povedlo posadit se proti němu.

„Technicky vzato už to není můj domov.“ Grayson sice mluvil tiše, ale i tak se jeho hlas po místnosti rozléhal jako přílivová vlna. „Už hodně brzo tady všechno bude oficiálně patřit tobě.“ Nebylo to odsouzení ani stížnost. Byl to fakt.

„To ještě neznamená, že se musí něco změnit,“ namítla jsem.

„Avery.“ Pronikavé světlé oči pohlédly do mých. „Musí se to změnit. Ty se musíš změnit.“ Než jsem se objevila já, byl předpokládaným dědicem Grayson. Byl prakticky odborník na to, co člověk musí dělat.

A já jsem byla jediná, kdo to věděl: pod tím nepřemožitelným, ovládaným zevnějškem se rozpadá. Nemohla jsem to říct, nemohla jsem ani dát najevo, že na to myslím, a tak jsem se držela bezprostředního tématu. „Co když to sama nezvládnu?“ zeptala jsem se.

„Nejsi na to sama.“ Grayson se mi ještě chvíli díval do očí a pak záměrně a rozhodně odvrátil pohled. „Každý rok na naše narozeniny,“ pokračoval po chvíli, „si nás starý pán zavolal do své pracovny.“

Tohle už jsem slyšela. „Investuj. Rozvíjej. Tvoř,“ odrecitovala jsem. Bratři Hawthornové odmalička dostávali každý rok o narozeninách deset tisíc dolarů, aby je investovali. Taky si měli vybrat nějaké nadání nebo zájem, kterému se chtěli víc věnovat, a k jeho rozvoji se nešetřilo prostředky. A nakonec Tobias Hawthorne určil narozeninovou výzvu: něco, co měli vynalézt, vytvořit, udělat nebo uvést v život.

„Investuj – to už budeš mít brzo vyřízené. Rozvíjej – měla by sis vybrat něco, oč opravdu sama stojíš. Ne věc nebo zážitek, ale dovednost.“ Čekala jsem, že se Grayson zeptá, co si vyberu, ale neudělal to. Místo toho vytáhl z vnitřní kapsy saka v kůži vázaný tlustý sešit a posunul ho po stole ke mně. „Pokud jde o narozeninovou výzvu, musíš si vytvořit plán.“

Kůže byla sytě tmavohnědá a na dotek měkká. Okraje stránek se zdály maličko nerovné, jako by byl zápisník vázaný ručně.

„Nejdřív si budeš muset dobře prostudovat svou finanční situaci. Potom začni přemýšlet o budoucnosti a naplánuj si, čemu budeš po příštích pět let věnovat svůj čas a prostředky.“

Otevřela jsem zápisník. Silné krémové stránky byly prázdné.

„Všechno si to zapiš,“ radil Grayson. „Pak to roztrhej a přepiš to. Předělávej to znovu a znovu, dokud nedáš dohromady plán, který bude fungovat.“

„Ty víš, co bys v mém postavení dělal.“ Vsadila bych všechny svoje peníze, že má někde vlastní deník – a plán.

Grayson se mi znovu podíval do očí. „Ty nejsi já.“

Přemýšlela jsem, jestli ho někdo na Harvardu – aspoň jeden člověk – zná aspoň z desetiny tak jako jeho bratři a já. „Slíbil jsi, že mi pomůžeš.“ Uniklo mi to dřív, než jsem se stačila zarazit. „Říkal jsi, že mě naučíš všechno, co potřebuju vědět.“

Měla jsem mít rozum a nepřipomínat Graysonovi Hawthornovi nesplněný slib. Neměla jsem právo to po něm žádat. Neměla jsem právo po něm žádat nic. Chodila jsem s Jamesonem. Milovala jsem Jamesona. A po Graysonovi celý jeho život všichni žádali příliš.

„Promiň,“ řekla jsem. „Tohle není tvůj problém.“

„Nekoukej na mě,“ přikázal Grayson drsně, „jako bych byl nějak rozbitý.“

Ty nejsi zlomený. Takhle jsem mu to řekla. Tenkrát mi nevěřil. A teď by mi nevěřil taky. „Alisa chce, abych peníze vložila do svěřeneckýho fondu,“ prohlásila jsem, protože změnit téma bylo to nejmenší, co jsem teď pro něj mohla udělat.

Grayson nadzvedl obočí. „No jak jinak.“

„Ještě jsem s ničím nesouhlasila.“

Koutky se mu zachvěly v úsměvu. „No jak jinak.“

Než jsem stačila odpovědět, objevil se ve dveřích Oren. „Zrovna mi volal jeden z mých lidí,“ hlásil mi. „Někdo je u brány.“

V hlavě se mi rozječel varovný signál, protože Oren byl dokonale schopný vyřídit nežádané návštěvy sám. Skye? Nebo Ricky? Graysonova matka a můj nemožný otec už nebyli ve vězení za pokus mě zavraždit, který kupodivu nepodnikli. To ale neznamenalo, že dosud nepředstavovali hrozbu.

„Kdo je to?“ Grayson měl najednou oči ostré jako dýky.

Když Oren odpovídal, díval se mi přímo do očí. „Říká, že se jmenuje Eve.“

KAPITOLA 6

Celé měsíce jsem existenci Tobyho dcery tajila přede všemi kromě Jamesona, protože mě o to Toby požádal – ale nejen proto, že mě o to Toby požádal.

„Tohle musím vyřídit,“ řekla jsem klidně, i když jsem se tak rozhodně necítila.

„Soudím správně, že moji asistenci nepotřebuješ?“ Grayson promluvil neutrálním tónem, jenže já ho znala. Věděla jsem, že když odmítnu jeho pomoc, vyloží si to tak, že s ním zacházím v rukavičkách.

Hawthornové se nemají zlomit, šeptal mi ve vzpomínce jeho hlas. Zvlášť já ne.

Teď jsem si ale zrovna nemohla dovolit přesvědčovat Graysona Hawthorna, že pro mě není slabý, zlomený ani poškozený. „Vážím si tvojí nabídky,“ řekla jsem mu, „ale tohle zvládnu.“

To poslední, co by teď Grayson potřeboval, by bylo vidět tu holku u brány.

Když mě tam Oren vezl, mysl mi horečně pracovala. Co tady dělá? Co chce? Snažila jsem se připravit, ale ve chvíli, kdy jsem uviděla před branou Tobyho dceru, jako kdybych narazila do stěny emocí. Jantarové vlasy jí rozfoukával lehký větřík, a dokonce i zezadu, v ošuntělých bílých šatech se zapranými skvrnami, doslova zářila.

Vůbec by tady neměla být. Toby to říkal jasně. Nemůže mě zachránit před odkazem, který mi Tobias Hawthorne zanechal. Ale Eve zachránit může. Před tiskem. Před hrozbami. Před jedovatým stromem, pomyslela jsem si, když jsem vystupovala z SUV.

Eve se otočila. Pohybovala se jako tanečnice, zároveň elegantně a samozřejmě. A ve chvíli, kdy se naše pohledy setkaly, jsem přestala dýchat.

Věděla jsem, že je Eve strašně podobná Emily Laughlinové.

Věděla jsem to.

Ale vidět ji bylo jako zvednout hlavu a spatřit, jak se na mě řítí tsunami. Měla Emilyiny zlaté vlasy, Emilyiny smaragdové oči. Stejný obličej ve tvaru srdce, stejné rty a jemnou spršku pih.

Kdyby ji Grayson viděl, zabilo by ho to. Jamesonovi by to možná ublížilo, ale Graysona by to zabilo.

Musím ji odsud dostat, běželo mi hlavou naléhavě,ale když jsem došla k bráně, instinkt vydal jiné varování. Rozhlédla jsem se po silnici.

„Pusťte ji dovnitř,“ požádala jsem Orena. Žádné paparazzie jsem neviděla, ale zkušenosti mě naučily, co dokáže teleobjektiv. A to poslední, co mohli Jameson nebo Grayson potřebovat, bylo vidět tvář téhle holky na každé bulvární stránce na internetu.

Brána se otevřela. Eve udělala krok ke mně. „Ty jsi Avery.“ Přerývaně se nadechla. „Já jsem –“

„Já vím, kdo jsi.“ Znělo to drsněji, než jsem měla v úmyslu – a přesně v té chvíli jsem uviděla na jejím spánku zaschlou krev. „Ale kruci.“ Přistoupila jsem blíž. „Jsi v pořádku?“

„Já jo.“ Eve pevněji sevřela prsty popruh své ošoupané tašky. „Toby ne.“

Ne. Mysl se vzpírala tomu věřit. Máma Tobyho zbožňovala. A když umřela, dohlížel na mě. Musí být v pořádku. Špatně se mi dýchalo. Nechala jsem Orena, aby nás obě odvedl za SUV – mimo dosah zvědavých očí a uší.

„Co se stalo Tobymu?“ ptala jsem se naléhavě.

Eve stiskla rty. „Řekl mi, že kdyby se mu něco stalo, mám přijít za tebou. A koukni, nejsem naivní. Vím, že mě tady nejspíš nechceš.“ Pronesla to jako člověk zvyklý, že ho nechtějí. „Ale neměla jsem kam jinam jít.“

Když jsem se o Eve dozvěděla, nabídla jsem, že ji vezmu do Hawthorne House. Toby ten nápad vetoval. Nechtěl, aby o ní někdo věděl. Proč ji tedy posílá ke mně? Svíral se mi každý sval v čelisti i v žaludku, ale donutila jsem se soustředit na jedinou věc, na které záleželo.

„Co se stalo Tobymu?“ zopakovala jsem tiše a chraplavě.

Vítr rozfoukal Eve vlasy. Růžové rty se nepatrně pootevřely. „Unesli ho.“

Dech mi prudce vyrazil z plic, v uších mi zvonilo. Měla jsem pocit, že nevím, kde je nahoře a kde dole. „Kdo?“ obořila jsem se na ni. „Kdo ho unesl?“

„Nevím.“ Eve zkřížila ruce přes tělo, jako by se chtěla chránit. „Toby mě našel před několika měsíci. Řekl mi, kdo je. Kdo jsem já. Žili jsme docela v pohodě, jen my dva. Ale pak se minulý týden něco stalo. Toby někoho viděl.“

„Koho?“ zeptala jsem se a znělo to, jako by ze mě to slovo někdo vyrval.

„To nevím. Toby mi to nechtěl říct. Říkal jen, že musí zmizet.“

Tohle Toby dělá, pomyslela jsem si a v očích mě pálilo. Mizí. „Říkala jsi, že ho někdo unesl.“

„K tomu se dostanu,“ odsekla podrážděně. „Toby mě nechtěl vzít s sebou, ale já mu nedala na vybranou. Řekla jsem mu, že jestli se mě pokusí nechat doma, půjdu za novináři.“

Do novin sice uniklo pár fotografií a bulvár otiskl nějaké spekulace, ale žádná média dosud nebyla schopná určitě potvrdit fakt, že Toby žije. „Vydírala jsi ho, aby tě vzal s sebou?“

„Kdybys byla na mém místě,“ odpověděla Eve a znělo to skoro škemravě, „udělala bys to taky.“ Sklopila oči a neuvěřitelně dlouhé řasy jí vrhly na tvář stín. „Žili jsme s Tobym v utajení, ale někdo nás sledoval, stopoval nás jako kořist. Toby mi nechtěl říct, před kým utíkáme, ale v pondělí prohlásil, že se musíme rozdělit. Měli jsme se zase sejít za tři dny. Čekala jsem. Držela jsem se ve stínu, jak mě to naučil. Včera jsem byla na místě, kde jsme se měli setkat.“ Zavrtěla hlavou a zelené oči se jí leskly. „Toby ne.“

„Možná si to rozmyslel,“ řekla jsem a strašně si přála, aby to byla pravda. „Možná –“

„Ne,“ naléhala Eve zoufale. „Toby mi nikdy nelhal. Nikdy neporušil slib. Nikdy by –“ nedořekla. „Někdo ho unesl. Nevěříš mi? Můžu to dokázat.“

Odhrnula si vlasy z obličeje. Zaschlá krev, kterou jsem viděla, byla jenom špička ledovce. Kůže kolem rány byla děsivě modročerně flekatá.

„Někdo vás uhodil.“ Než Oren promluvil, skoro jsem zapomněla, že tam je. „Tipnul bych si, že pažbou pistole.“

Eve se na něj ani nepodívala. Jasně zelené oči nespouštěla z mých. „Toby se na místě naší schůzky neukázal. Zato někdo jiný ano.“ Znovu nechala vlasy spadnout přes modřinu. „Chytil mě zezadu a řekl mi, že jestli vím, co je pro mě dobré, zapomenu, že existuje nějaký Toby Hawthorne.“

„Použil své pravé jméno?“ Povedlo se mi formulovat to jako otázku.

Eve kývla. „To je poslední věc, na kterou si vzpomínám. Pak mě praštili. Když jsem přišla k sobě, zjistila jsem, že mi ukradli všechno, co jsem u sebe měla. Dokonce mi prohledali kapsy.“ Hlas se jí trochu třásl, ale vzpamatovala se. „Měli jsme s Tobym pro krizové případy schovanou tašku: pro každého jedny náhradní šaty, trochu peněz.“ Napadlo mě, jestli vůbec ví, jak pevně tu tašku teď svírá. „Koupila jsem si lístek na autobus a přijela jsem sem za tebou.“

Máš dceru, řekla jsem Tobymu, když jsme se dozvěděli, že existuje Eve, a on odpověděl: Mám dvě. Polkla jsem ten zmatek emocí a obrátila se k Orenovi. „Tohle bychom měli ohlásit.“

„Ne.“ Eve mě popadla za paži. „Těžko můžete ohlásit zmizení mrtvého. A Toby mi neříkal, ať jdu na policii. Říkal mi, ať jdu za tebou.“

Sevřelo se mi hrdlo. „Někdo tě napadl. To ohlásit můžeme.“

„A kdo asi uvěří holce jako já?“ odsekla Eve.

Vyrůstala jsem v chudobě. Byla jsem ta holka – ta, od které nikdo moc nečeká, ta, se kterou vždycky zacházeli, jako by byla něco míň, protože míň měla.

„Když do toho zapleteme úřední místa, může nám to svázat ruce,“ varoval mě Oren. „Měli bychom se připravit na žádost o výkupné. V případě, že žádný takový požadavek nedostaneme…“

Radši jsem ani nechtěla myslet na to, co by znamenalo, jestli Tobyho únosci nejde o peníze. „Když vám Eve řekne, kde se měla s Tobym setkat, můžete tam poslat vyšetřovací tým?“ zeptala jsem se Orena.

„Jako by se už stalo,“ potvrdil – a pak pohledem prudce sjel k někomu nebo něčemu za mnou. Zaslechla jsem z toho směru zvuk, zdušený a skoro nelidský, a ještě než jsem se otočila, věděla jsem, co tam uvidím. Koho tam uvidím.

„Emily?“ Grayson Hawthorne právě spatřil ducha.

KAPITOLA 7

Grayson Davenport Hawthorne je člověk, který chce mít vždycky všechno pod kontrolou – každou situaci, každou emoci. Když jsem udělala krok k němu, couvl.

„Graysone,“ řekla jsem tiše.

Způsob, jakým se na Eve díval, se slovy popsat nedá – jako by byla sen, každá naděje a každé trápení, všechno.

Stříbřitě šedé oči se zavřely. „Avery. Měla bys…“ Grayson s námahou vydechl a zase se nadechl. Narovnal ramena. „Teď zrovna není v mojí společnosti bezpečno, Avery.“

Chvilku mi trvalo, než mi to došlo: domníval se, že má halucinace. Zase. Že se hroutí. Zase.

Řekni mi ještě jednou, že nejsem zlomený.

Přistoupila jsem k němu a uchopila jsem ho za ramena. „Hej,“ řekla jsem tiše. „Hej. Podívej se na mě, Grayi.“

Světlé oči se otevřely.

„To není Emily.“ Dívala jsem se mu do očí a nedovolila jsem mu je odvrátit. „A ty nemáš halucinace.“

Grayson zalétl pohledem za moje rameno. „Vidím –“

„Já vím,“ řekla jsem. Položila jsem mu dlaň ze strany na obličej a vrátila jsem jeho oči ke svým. „Je skutečná. Jmenuje se Eve.“ Nebyla jsem si jistá, že mě slyší, tím méně že vnímá, co mu říkám. „Je to Tobyho dcera.“

„Vypadá…“

„Já vím,“ zopakovala jsem s dlaní stále na jeho bradě. „Emilyina máma byla taky biologická máma Tobyho, pamatuješ?“ Hawthornovi novorozeného Tobyho tajně adoptovali. Alice Hawthornová předstírala těhotenství, aby adopci utajila, a vydávala ho za vlastního. „To znamená, že Eve je rodem Laughlinová,“ pokračovala jsem. „Je to rodinná podoba.“

„Myslel jsem –“ Grayson nedořekl. Hawthorne nepřipouští slabost. „Tys to věděla.“ Grayson se na mě svrchu podíval a já jsem konečně odtáhla ruku z jeho tváře. „Nepřekvapilo tě, že ji vidíš, Avery. Věděla jsi to.“

Slyšela jsem to, co neříkal. Tu noc ve vinném sklepě – věděla jsem to.

„Toby si přál její existenci utajit,“ vysvětlila jsem a přesvědčovala jsem sama sebe, že to byl jediný důvod, proč jsem mlčela. „Nechtěl, aby žila takhle.“

„Kdo ještě to ví?“ ptal se Grayson tím svým tónem korunního prince; tyhle otázky zněly, jako by dotazovanému prokazoval laskavost, že se vůbec ptá a nevyrve mu odpověď z mysli sám.

„Jenom Jameson,“ odpověděla jsem.

Po dlouhé trýznivé chvíli se Grayson podíval za mě, na Eve, a všechny svaly na bradě se mu napínaly emocemi. Nebyla jsem si jistá, kolik té bolesti pochází z přesvědčení, že jsem ho považovala za slabocha, a za kolik může ona. Tak nebo tak, tentokrát se Grayson před svou bolestí neschovával. Zamířil k Eve a nechal bolest přijít, jako když někdo vyjde bez košile do mrznoucího deště.

Eve na něj jen zírala. Nejspíš vycítila napětí chvíle – a jeho –, ale zavrtěla hlavou. „Koukni, já nevím, kdo je tohle,“ mávla přibližně směrem ke Graysonově tváři, „ale byl to hodně dlouhý týden. Jsem špinavá. Mám strach.“ Hlas se jí zlomil a obrátila se ke mně. „Tak pozveš mě dál a pošleš ty svoje gorily zjistit, co se stalo s Tobym, nebo tady budeme jenom stát?“

Grayson zamrkal, jako by ji – Eve – viděl poprvé. „Jsi zraněná.“

Znovu se na něj podívala. „Jsem naštvaná.“

Polkla jsem. Eve měla pravdu. Každá vteřina, kterou strávíme tady, je vteřina, kdy Oren a jeho tým nehledá Tobyho, protože hlídá mě.

„Pojďte,“ řekla jsem, a ta slova mě tížila v krku jako kameny. „Vrátíme se do domu.“

Oren otevřel zadní dveře SUV. Eve vlezla dovnitř, a když jsem nastupovala za ní, říkala jsem si, jestli se takhle nějak cítila Pandora ve chvíli, kdy otevřela tu skříňku.

KAPITOLA 8

Poslala jsem Eve do vlastní sprchy. V Hawthorne House byla taková spousta koupelen, že jsem si nemohla nepřiznat, proč to dělám: chtěla jsem ji mít pod dohledem.

Nedošlo mi ale, že Jameson je pořád ještě v mojí posteli. Eve si ho cestou do koupelny zřejmě nevšimla, zato Grayson ano – a Jameson si rozhodně všiml Eve. Jen se za ní zavřely dveře koupelny, spustil nohy z postele.

Do půl těla nahý. „Pověz mi všechno, Dědičko.“

Snažila jsem se v jeho tváři najít nějaký náznak toho, co cítí. Ale Jameson Hawthorne byl vášnivý hráč pokeru. Když uviděl Eve, muselo to v něm vyvolat nějaké pocity. Že je skrýval, to se mě dotklo úplně stejně jako to, že Grayson nedokázal spustit oči ze dveří koupelny.

„Nevím, kde začít,“ řekla jsem. Nedokázala jsem se přimět vyslovit: Jde o Tobyho.

Jameson ke mně dlouhými kroky došel. „Pověz mi, co potřebuješ, Dědičko.“

Grayson konečně odtrhl oči od dveří koupelny. Sehnul se, sebral z podlahy tílko a hodil ho bratrovi do obličeje. „Oblíkni se.“

Je to zvláštní, ale ten komicky podrážděný pohled, kterým Jameson po Graysonovi střelil, byl přesně to, co jsem potřebovala. Zopakovala jsem těm dvěma všechno, co mi řekla Eve. „Moc detailů Eve Orenovi sdělit nedokázala,“ uzavřela jsem. „Oren sestavuje tým, který prozkoumá místo únosu, ale –“

„Touhle dobou už tam sotva něco najdou,“ dořekl Grayson.

„Šikovný,“ podotkl Jameson. „Co je?“ zeptal se, když Grayson přimhouřil ledové oči. „Říkám jenom, že teď zrovna víme akorát to, co nám vyprávěla nějaká cizí holka, která se ukázala u brány a vemluvila se dovnitř.“

Měl pravdu. Eve neznáme.

„Ty jí nevěříš?“ Grayson nemíval ve zvyku klást otázky, když odpověď na ně byla zřejmá, takže tahle měla útočný podtón.

„Co můžu říct?“ Jameson znovu pokrčil rameny. „Jsem podezíravý mizera.“

A Eve vypadá přesně jako Emily, pomyslela jsem si. To Jamesona nemohlo nezasáhnout. Rozhodně ne.

„Já si nemyslím, že lže,“ řekla jsem. Ta její rána.

„Ani bych nečekal, že si to myslet budeš,“ řekl Jameson tiše. „A od tebe taky ne,“ dodal úplně jiným tónem ke Graysonovi.

To byla jasně narážka na Emily. Hrála si s nimi oběma, manipulovala jimi, ale Grayson ji miloval až do konce.

„Ty jsi to věděl.“ Grayson přistoupil k Jamesonovi blíž. „Věděl jsi o téhle holce. Věděl jsi, že Toby má dceru, a neřekl jsi mi ani slovo.“

„Zrovna ty mi budeš dělat přednášky o tajnostech, Grayi?“

O čem to mluví? O tom, co mi tam ve tmě Grayson svěřil, jsem jeho bratrovi nikdy nic neprozradila.

„Minimálně,“ prohlásil Grayson tiše a nebezpečně, „jsme povinní tu holku chránit.“

„Kvůli tomu, jak vypadá?“ hodil Jameson rukavici.

„Protože je to Tobyho dcera,“ odpověděl Grayson, „takže je jedna z nás.“

Dotkla jsem se svého špendlíku. Eve je Hawthornová. Nemělo by to bolet. Nebylo to nic nového. Eve byla Tobyho dcera – ale už teď mi bylo jasné, že Grayson v ní nevidí sestřenici. Není s nimi pokrevně spřízněná. Nevyrůstali spolu. Když tedy Grayson řekl, že je jedna z nich, že ji musejí chránit, nedokázala jsem myslet na nic než na to, jak jednou řekl stejná slova o mně.

Est unus ex nobis. Nos defendat eius.

„Můžeme se prosím prostě soustředit na Tobyho?“ vložila jsem se do toho. Grayson nejspíš v mém hlase něco slyšel, protože couvl.

Ustoupil.

Obrátila jsem se k Jamesonovi. „Předstírej chvilku, že Eve věříš. Předstírej, že nevypadá jako Emily. Předstírej, že říká pravdu. Kromě Orenova pátrání – jaký je další krok?“

Takhle jsme to s Jamesonem dělali: otázky a odpovědi. Hledali jsme to, co ostatním ušlo. Jestli to se mnou teď dělat nebude, jestli ho pohled na Eve tak vyvedl z míry…

„Motiv,“ prohlásil konečně Jameson. „Jestli chceme zjistit, kdo Tobyho unesl, potřebujeme vědět, proč to udělal.“

Logicky mě napadaly tři okruhy možností. „Něco od něj chtějí. Hodlají ho využít jako páku.“ Polkla jsem. „Nebo mu chtějí ublížit.“

Znali jeho skutečné jméno. A nějak věděli, kde ho najít.

„Něco nám muselo uniknout,“ dodala jsem. Potřebovala jsem, aby to byla hádanka. Potřebovala jsem hledat stopy.

„Zmínila ses, že podle toho, co Eve říkala, jí prohledali kapsy, když ji uhodili.“ Jameson si uměl hrát s fakty každé situace, obracel je, jako kdyby točil mezi prsty mincí. „Co hledali?“

Co má Toby tak cenného, že by o to mohl někdo jiný stát natolik, aby ho unesl? Co by mohlo stát za takové riziko?

Co se vejde do kapsy? Srdce mi div nevybuchlo v hrudi.

Jakou záhadu jsme se s Jamesonem posledních devět měsíců pokoušeli vyřešit?

„Ten kotouček,“ vydechla jsem.

Dveře do koupelny se otevřely. Stála tam Eve, zabalená v bílém ručníku. Mokré vlasy se jí lepily ze strany na krk. Na krku měla medailonek a kromě ručníku na sobě už nic jiného. Grayson se hodně snažil na ni nedívat.

Jameson se díval na mě.

„Potřebuješ něco?“ zeptala jsem se Eve. Její vlasy byly za vlhka tmavší a méně nápadné. Když teď neodváděly pozornost od její tváře, vypadaly její oči větší a lícní kosti vyšší.

„Náplast,“ odpověděla Eve. Jestli ji uvádělo do rozpaků, že tam stojí jenom v osušce, nedávala to najevo. „Ta rána se mi ve sprše otevřela.“

„Pomůžu ti,“ nabídla jsem se dřív, než to stačil udělat Grayson. Čím dřív Eve ošetřím, tím dřív se můžu vrátit k Jamesonovi a k možnosti, kterou jsem právě vyslovila.

Co když šlo Tobyho únosci opravdu o kotouček? Vedla jsem Eve zpátky do koupelny a mozek mi horečně pracoval.

„Jaký kotouček?“ zeptala se Eve. Vytáhla jsem lékárničku a podala jsem jí ji. Vzala si ji ode mě, její prsty se dotkly těch mých. „Když jsem přišla do toho pokoje, mluvili jste o tom, co se stalo Tobymu,“ naléhala vytrvale. „Zmiňovala ses o kotoučku.“

Přemýšlela jsem, kolik toho ještě slyšela a jestli poslouchala záměrně. Možná má Jameson pravdu. Možná jí nemůžeme věřit.

„Nemusí to nic znamenat,“ řekla jsem, abych se vyhnula odpovědi.

„Co nemusí nic znamenat?“ naléhala Eve. Když jsem neodpověděla, vypálila další otázku jako bombu. „Kdo je Emily?“

Polkla jsem. „Jedna holka.“ Nebyla to lež, ale bylo to tak daleko od pravdy, že jsem to nemohla jen tak nechat. „Umřela. Byly jste – příbuzné.“

Eve vytáhla náplast a shrnula si mokré vlasy z tváře. Skoro jsem jí nabídla pomoc, ale něco mě zadrželo. „Toby mi říkal, že je adoptovaný,“ řekla a nalepila si náplast. „Ale nechtěl mi povědět nic o své biologické rodině – ani o Hawthornových.“

Vyčkávala, jako by předpokládala, že jí něco řeknu. Když jsem to neudělala, sklopila oči. „Vím, že mi nevěříš,“ řekla. „Já bych si taky nevěřila. Ty máš všechno a já nemám nic a vím, jak to vypadá.“

Já jsem to věděla taky. Ze zkušenosti jsem to věděla taky.

„Nikdy jsem sem nechtěla přijít,“ pokračovala Eve. „Nikdy jsem tě nechtěla o nic žádat – ani je.“ V hlase jí bylo slyšet napětí. „Ale chci Tobyho zpátky. Chci zpátky svýho tátu, Avery.“ Smaragdové oči se zadívaly do mých s naléhavostí skoro hawthornovskou. „A udělám cokoli – cokoli –, abych dostala, co chci, i kdyby to mělo znamenat, že budu škemrat o tvou pomoc. Takže tě prosím, Avery, jestli víš něco, co by nám mohlo pomoct najít Tobyho, tak mi to řekni.“

KAPITOLA 9

O kotoučku jsem Eve neřekla. Sama před sebou jsem si to zdůvodnila tak, že vlastně není co povídat. Ne každá záhada je složitá hádanka. Odpověď není vždycky elegantní a pečlivě připravená. A i kdyby Tobyho únos měl něco společného s tím kotoučkem, k čemu by nám to vědomí bylo?

Měla jsem ale pocit, že něco Eve dlužná jsem, a tak jsem požádala paní Laughlinovou, aby jí připravila pokoj. Když stará paní spatřila svou pravnučku, vstoupily jí do očí slzy. Nedalo se skrývat, kdo Eve je.

Nedalo se skrývat, že sem patří.

Několik hodin nato jsem seděla sama v pracovně Tobiase Hawthorna. Říkala jsem si, že jednám správně, když dávám Jamesonovi a Graysonovi prostor. Pohled na Eve rozvířil staré trauma. Potřebují ho zpracovat a já potřebuju přemýšlet.

Otevřela jsem tajnou přihrádku ve stole starého pána a sáhla po složce, kterou jsme tam s Jamesonem ukládali. Otevřela jsem ji a zadívala se na kresbu, kterou jsem udělala: malý kotouček podobný minci, velký asi jako čtvrtdolar, s vyrytými soustřednými kruhy. Když jsem tenhle kousek kovu naposled viděla, Toby mi ho právě sebral z ruky. Ptala jsem se ho, co to je, ale neodpověděl. Věděla jsem jenom to, co jsem si přečetla ve vzkazu, který Toby kdysi napsal mojí mámě: že kdyby někdy něco potřebovala, má jít za Jacksonem. Víš, co jsem tam nechal, psal Toby. Víš, jakou to má cenu.

Hleděla jsem na kresbu. Víš, jakou to má cenu. Od syna miliardáře to bylo téměř nepředstavitelné. Během měsíců od Tobyho odchodu jsme s Jamesonem prohledávali knihy o umění a o starých civilizacích, o vzácných mincích, ztracených pokladech a velkých archeologických nálezech. Dokonce jsme studovali i tajné organizace, třeba svobodné zednáře a templáře.

Rozložila jsem si poznámky na stole a hledala něco, cokoli, co nám ušlo, ale nikde o kotoučku nebyla ani zmínka. A Jameson sice kvůli tomu objel svět, jenže ani pátrání v hawthornovských rekreačních sídlech nevedlo k žádnému průlomu.

„Kdo o tom kotoučku ví?“ uvažovala jsem nahlas. „Kdo může vědět, jakou má cenu a že ho Toby vlastní?“

Kdo vůbec ví jistě, že je Toby živý – natož kde ho najít?

Místo odpovědí jsem měla jen otázky a přišlo mi nesprávné, že tu není Jameson a neklade je se mnou. Bezmyšlenkovitě jsem sáhla znovu do skryté přihrádky pro jinou složku, pro tu, kterou si miliardář Tobias Hawthorne sestavil o mně. Věděl starý pán o Eve? Nemohla jsem se zbavit pocitu, že kdyby Tobias Hawthorne o Tobyho dceři věděl, nebyla bych tady. Miliardář si mě vybral především proto, jak zapůsobím na jeho rodinu. Použil mě k tomu, aby přinutil své vnuky postavit se čelem svým problémům, aby přitáhl Tobyho zpátky.

Měla to být ona.

Za mnou zavrzala podlaha. Otočila jsem se a uviděla, jak ze zdi vylézá Xander. Jeden pohled na jeho tvář mi řekl, že můj BHFF naši návštěvnici viděl.

„Přicházím v míru,“ oznámil vážně. „Přicházím s koláčem.“

„Přichází se mnou.“ Za Xanderem vstoupila do místnosti i Max. „Co se to bulva drát děje, Avery?“

Xander položil koláč na stůl. „Vzal jsem tři vidličky.“

Pochopila jsem, co jeho vážný tón znamená. „Jsi naštvaný.“

„Že se musím podělit o koláč?“

Odvrátila jsem oči. „Kvůli Eve.“

„Tys o ní věděla,“ řekl Xander spíš dotčeně než vyčítavě.

Donutila jsem se mu podívat do očí. „Věděla.“

„Celou tu dobu, co jsme spolu hráli sušenkový golf, tě nenapadlo se o tom zmínit?“ Xander odlomil z koláče kousek kůrky a zamával jím ve vzduchu. „Možná to uniklo tvojí pozornosti, ale já čistě náhodou umím výborně zachovávat tajemství! Mám pusu jako ocelovou past!“

Max se ušklíbla. „Neříká se spíš, že má někdo mozek jako ocelovou past?“

„Můj mozek je spíš jako horská dráha v labyrintu schovaným v obrázku od M. C. Eschera, co se veze na další horský dráze.“ Xander pokrčil rameny. „Ale moje pusa je ocelová past. Jen se mě zeptej, jaká všechna tajemství si nechávám pro sebe.“

„Jaká tajemství si necháváš pro sebe?“ zeptala se poslušně Max.

„To ti nemůžu říct!“ Xander triumfálně zabodl vidličku do koláče.

„Takže kdybych ti prozradila, že Toby má někde dceru, která vypadá přesně jako Emily Laughlinová, tak bys to neřekl Rebecce?“ zeptala jsem se. Rebecca byla Emilyina sestra a Xanderova nejstarší kamarádka.

„Rozhodně, stoprocentně, v každým případě bych… to Rebecce řekl,“ připustil Xander. „A když tak o tom uvažuju, bylo dobře, že sis to nechala pro sebe. Výborný tah, ukazuje na solidní úsudek.“

Zazvonil mi telefon. Podívala jsem se na něj a potom zase na Xandera a Max. „To je Oren.“ Slyšela jsem až v uších, jak mi buší srdce, když jsem to zvedla. „Tak co víme?“

„Moc toho není. Aspoň zatím. Poslal jsem tým na místo, kde se Eve údajně měla setkat s Tobym. Nebyly tam žádné fyzické důkazy o potyčce, ale při troše pátrání jsme našli záznam, že o několik hodin dřív, než tam údajně přišla, odtamtud někdo volal na tísňovou linku.“

Pevně jsem sevřela telefon. „Kvůli čemu?“

„Střelba.“ Oren nechodil kolem horké kaše. „Když tam dojela hlídka, nedělo se tam nic. Připsali to ohňostrojům nebo střílejícímu výfuku.“

„Kdo na tu tísňovou linku volal?“ zeptala jsem se. „Viděl někdo něco?“

„Můj tým na tom pracuje.“ Oren se odmlčel. „Zatím jsem jednoho ze svých mužů přidělil, aby Eve trvale sledoval, dokud bude v Hawthorne House.“

„Myslíte, že představuje hrozbu?“ Ruka mi reflexivně znovu zabloudila k hawthornovskému špendlíku.

„Mým úkolem je zacházet s každým jako s hrozbou,“ odpověděl Oren. „Teď právě potřebuju, abyste mi slíbila, že zůstanete, kde jste, a nebudete nic dělat.“ Přejela jsem pohledem papíry rozložené po stole. „Já a můj tým zjistíme co nejrychleji všecko, co můžeme, Avery. Terčem může být Toby, ale třeba taky nemusí.“

Zamračila jsem se. „Co to má znamenat?“

„Dejte nám čtyřiadvacet hodin a já vám to povím.“

Čtyřiadvacet hodin? To tady mám čtyřiadvacet hodin sedět a nedělat nic? Zavěsila jsem.

„Oren považuje Eve za hrozbu?“ zeptala se Max dramatickým šepotem.

Xander se ušklíbl. „Poznámka: zrušit slavnostní uvítání.“

Myslela jsem na Orena a jeho žádost, ať to nechám na něm, a pak zase na Eve, která přísahala, že chce jenom najít Tobyho. „Ne,“ řekla jsem Xanderovi. „Nic neruš. Chci si Eve trochu oťukat.“ Potřebovala jsem vědět, jestli jí můžeme věřit, protože pokud můžeme, tak třeba ví něco, co já nevím. „Máš na mysli něco konkrétního?“ zeptala jsem se.

Xander stiskl ruce k sobě. „Podle mě si charakter naší záhadný Eve nejlíp oťukáme, když… si zahrajeme šachty a žebříky.“