Charlotte Linková

Osamělá noc

IKAR

Charlotte Link

EINSAME NACHT

Copyright © 2022 by Blanvalet Verlag, a  division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2023 by Blanka Pscheidtová

ISBN 978-80-249-5317-5

Obsah

Prolog

Pondělí, 26. července 2010

První část

Pondělí, 16. prosince 2019

Úterý, 17. prosince

1

2

3

4

5

Středa, 18. prosince

1

2

3

4

Čtvrtek, 19. prosince

1

2

3

Neděle, 22. prosince

1

2

Pondělí, 23. prosince

1

2

Úterý, 24. prosince

1

2

3

4

5

6

7

Středa, 25. prosince

1

2

Druhá část

Čtvrtek, 26. prosince

2

3

4

5

6

Pátek, 27. prosince

1

2

3

4

5

6

7

Pondělí, 26. července 2010

1

2

Sobota, 28. prosince

1

2

3

4

Neděle, 29. prosince

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Úterý, 31. prosince

Prolog

Pondělí, 26. července 2010

Ležel na gauči, zíral ven do zahrady a čekal, kdy už tenhle den skončí.

Letní dny byly horší, protože se cítil ještě víc vyloučený než jindy. Bezmračné modré nebe, vůně květin a čerstvě posekané trávy, teplý vzduch. Život.

Tady uvnitř byl navzdory červencovému vedru opravdu chládek. A samota.

Alvin Malory se rozhlédl. Pokoj byl malý a stísněný. Příliš zaplněný ošuntělým nábytkem. Nebylo to místo, kde by se člověk mohl cítit příjemně. Jeho pokoj nahoře v prvním patře se mu líbil víc, ale aby se tam dostal, musel by vstát a pachtit se do schodů. Už při té představě se otřásl. Jeho bolavé končetiny. Jeho sípavý dech. Navíc byly schody úzké, s ostrou zatáčkou. Nenáviděl stoupání do schodů. Nenáviděl cestu dolů po schodech. Nenáviděl ležení tady v obýváku.

Nenáviděl svůj život.

Kolem se povalovaly vyjedené hliníkové boxy a polystyrénové krabičky, velké papírové kelímky, většinou taky prázdné. Dneska si objednal indické jídlo. Několik porcí rýže a jehněčího kari, chicken vindaloo, zeleninou plněné pečivo, fritované taštičky, chlebové placky. A colu. Litry coly. Dezert z medu, kokosu a mandlí, přeslazený. Popravdě to bylo několik dezertů. Z toho, co objednal, by se bez problémů dosyta najedla velká rodina.

Musel obaly odklidit, než se rodiče vrátí domů. Matka o všem věděla, otec neměl tušení. Matka se později obalů od jídla zbaví, protože v popelnici přímo před domem by si jich otec mohl všimnout. Alvin pokaždé všechno nacpal do odpadkového pytle a postavil ho do spíže, úplně dozadu, někam pod polici. Matka ho později vynesla.

Se sténáním se zvedl. Jako vždycky, když se bez zábran najedl, ho začaly trýznit výčitky svědomí. Zase selhal. Zase se nedokázal ovládnout. Zase ztratil kontrolu. Zítra – zítra toho nechá. Nic si neobjedná. Určitě ne. Zítra to zvládne.

Podvědomě ale věděl, že to nedokáže.

Alvinu Malorymu bylo šestnáct let, měřil metr pětasedmdesát centimetrů a vážil sto šedesát osm kilo.

Odšoural se do kuchyně, vzal ze skříňky odpadkový pytel, odploužil se zpátky do obýváku, posbíral zbytky svého hodování a všechno odnesl do spíže. Každému chlapci jeho věku by tahle činnost zabrala nanejvýš pět minut, ale Alvinovi to nakonec trvalo dvacet minut. Sklánění a zvedání krabiček… chození kolem stolu… z obýváku do kuchyně… z kuchyně do obýváku… Jenom z toho ho bolely všechny kosti a byl zalitý potem.

Především mu ale bylo těžko u srdce, a navzdory vedru měl pocit, že uvnitř mrzne. Jako by se jeho duše chvěla zimou. Cítil téměř nesnesitelný smutek smíšený se zoufalým vztekem. Naprosto jasně viděl sám sebe, jak se plíží domem a potí se, místo aby jako ostatní mladí lidé jeho věku ležel na pláži nebo hrál s přáteli fotbal a lízal zmrzlinu. Bylo léto a měl prázdniny. Viděl sám sebe s ohromným břichem v teplákách velikosti XXXL. Viděl své oteklé nohy. Viděl se v celé své osamělosti, kterou dokázal zmírnit jenom tím, že jedl. Když jedl, nebyla mu zima. Když jedl, necítil se osamělý.

Rozhlédl se po kuchyni. Ještě tu stály přikryté podnosy s koláčky a dorty, v lednici byly chlebíčky, pivo a limonáda. Včera slavili matčiny narozeniny. Byli tu hosté. Alvin právě přemýšlel, jestli by si otec všiml, kdyby si ukrojil kus dortu, když někdo zazvonil u domovních dveří.

Polekaně sebou trhl. Když byl sám doma, skoro nikdy nikdo nezazvonil. Samozřejmě kromě rozvážkové služby s jídlem. Ale ta tady dnes už byla.

Z okna kuchyně neviděl, kdo stojí za dveřmi. Chvíli přemýšlel, jestli nemá předstírat, že nikdo není doma. Třeba je to obchodní zástupce s vysavači. Nebo někdo od Svědků Jehovových.

Váhal. Zvonek se ozval znovu.

Když teď otevře, možná zapomene na dort. Jeho tělu by to prospělo. Hlavně v případě, že si otec zapamatoval, kolik dortu ještě zbylo.

Alvin se na bolavých nohou belhal k domovním dveřím.

Otevřel.

Za necelých patnáct minut si zoufale přál, aby to neudělal.

Od té doby, co byl Isaac Fagan v penzi, trávil každý den dlouhé hodiny ve své zahradě. Pěstoval růže, které šplhaly po zdi jeho malého domku. Podél plotu, který ohraničoval jeho pozemek, vyrážely do výšky ostrožky a slunečnice. Rozkvetlý ráj, zdálo se mu. Jako vdovec žil už dlouhá léta sám, ale díky své zahradě se nikdy necítil doopravdy nešťastný. Při péči o rostliny pociťoval intenzivní radost. Srdce by mu zlomilo jenom to, kdyby ho někdo chtěl z jeho ráje vyhnat.

Toho dne sekal trávník. Teď v červenci to nemusel dělat tak často jako v dubnu, kdy mohl téměř přihlížet, jak tráva roste a sotva ji stačil sekat. Isaac ale miloval sekání trávy, protože miloval vůni posečené trávy. Dnes si ten požitek zase jednou dopřál, přestože ve skutečnosti to nebylo nutné.

Kráčel podél plotu a hráběmi vyškrabával zbytky trávy, které unikly ze sběrného koše sekačky. Procházel kolem místa, kde stál sousední dům v těsné blízkosti hranice jeho pozemku. Měl rád rodinu Maloryových, která tam žila. Předchozí den byl pozvaný na oslavu narozenin paní Maloryové a vlastně se mezi všemi těmi lidmi cítil moc dobře. Maloryovi ale bohužel ani kvůli večírku neuvedli svou zahradu do řádného stavu. Trávník už dávno volal po sekačce, keře po ořezání. A na záhonech bujel plevel. Na druhé straně ale manželé tvrdě pracovali. Kde měli najít čas, aby se o tohle všechno postarali? Ano, syn Alvin, ten by občas mohl pracovat venku. Nejspíš by to prospělo i jeho postavě. Isaacovi připadal Alvin milý a zdvořilý, ale byl opravdu neforemně tlustý a působil velmi nešťastně. Byl pořád sám, zjevně neměl vůbec žádné kamarády. To bylo u šestnáctiletého chlapce zvláštní. Isaacovi bylo jasné, že příčinou je pouze jeho zjev. Chudák.

Zadíval se přes plot. Alvin měl přece prázdniny. Opravdu by mohl… Ale on skoro pořád ležel na gauči v obýváku a zabýval se tím smartphonem nebo jak se jmenoval ten krám, který měl dneska v ruce skoro každý, a zíral do něj, jako by se právě tam odehrával skutečný život. Isaac to právě na tomhle místě u plotu viděl pokaždé, když se podíval do obývacího pokoje rodiny Maloryových. I teď se tam zadíval a očekával, že uvidí Alvina ležet na gauči.

Místo toho polekaně ustoupil.

Co to zahlédl?

Přímo na druhé straně skleněných dveří, uvnitř v pokoji, se něco krčilo… mohutná, tmavá, do sebe zhroucená postava… Isaac přimhouřil oči. Co to je? Člověk? Nebo zvíře? Nebo nějaký předmět? Nedokázal to pořádně rozeznat. Obvykle tam nebylo nic. Ale teď tam něco je.

Přistoupil blíž k plotu, nahnul se nad ním. Ode dveří ho dělilo jen několik metrů.

To něco se pohnulo.

Vztyčilo se to a dívalo se na Isaaca Fagana.

„Ach bože,“ zaúpěl Isaac. Poznal Alvina, ale vlastně jen proto, že to stvoření za dveřmi mělo Alvinovu postavu. Obličej se skoro vůbec nepodobal tváři, na kterou byl u něj zvyklý. Oči měl nepřirozeně vytřeštěné a strnulé, rysy stažené do groteskního šklebu a kolem úst pěnu, která neustále vytvářela nové bublinky. Alvin zvedl ruku a položil ji na skleněnou plochu v prosebném gestu. Bezvládně klouzala po skle dolů. Alvinova hlava klesla dopředu, začal zvracet, vypadalo to, jako by dávil krev.

„Ach bože,“ mumlal Isaac, „ach bože!“

Co se to jen stalo? Ta pěna… epileptický záchvat? Vytřeštěné oči… Isaac začal přelézat plot. Musí se nějak dostat do sousedního domu. Věděl, že pan a paní Maloryovi tady jako obvykle nejsou, chlapec byl sám a stalo se mu něco hrozného.

Plot se pod jeho tíhou zakymácel. Isaac se chvíli obával, že se zřítí do zapleveleného záhonu na druhé straně. Pro muže jeho věku představoval i nízký plot značnou překážku. Ale nějak se mu to podařilo, přestože mu povědomý zvuk prozradil, že si roztrhl kalhoty. Stál na druhé straně mezi květinami, plevelem a vysokou trávou a utíral si pot z čela. Před sebou měl terasové dveře a za nimi viděl Alvina, velikou, neforemnou, nehybnou masu. Ležel tam úplně zhroucený.

Isaac byl několika kroky na úzké terase, kde stály blízko u sebe dvě židle a malý stolek. Pokusil se zatlačit do dveří, ale byly zamčené. Přitiskl tvář na sklo, aby viděl dovnitř, rozeznal nábytek v obýváku a chodbu k domovním dveřím. Všechno vypadalo jako kdykoliv jindy.

Ale úplně jiné bylo to, že tady ležel Alvin a nehýbal se. Isaac se rozběhl kolem domu, zkusil otevřít zářivě zelenou barvou natřené domovní dveře, ale nešlo to. Jako soused vlastnil druhý klíč k domu Maloryových pro případ, že by si někdo zabouchl dveře. Na to měl přece pomyslet hned, ale byl naprosto zmatený. Rozběhl se po chodníku zpátky ke svému domu. Hned v předsíni stál telefon. Vytočil číslo tísňového volání.

„Sanitku,“ požádal. „Rychle, prosím!“

Nadiktoval adresu. Ženský hlas na druhém konci vedení potvrdil, že vůz je na cestě. Žena chtěla slyšet podrobnosti o napadeném a jeho zraněních, ale Isaak o tom nedokázal nic říct. Nakonec prostě položil sluchátko, vyndal ze zásuvky klíč od domu Maloryových a spěchal zpátky. Supěl a potil se. Nebylo to jenom horkem. Způsobilo to rozčilení a strach z toho, co najde.

Sotva vkročil do domu, pocítil ohrožení. Nejdřív si myslel, že Alvin je nemocný, že utrpěl záchvat mrtvice nebo jiný druh fyzického selhání, ale teď jako zvíře, které větří nebezpečí, věděl, že šlo o něco jiného. Cítil zlo, násilí… stalo se tady něco děsivého, něco velmi zlého, a přesahovalo to všechno, čeho se kdy bál.

„Alvine?“ zavolal tiše. „Paní Maloryová? Pane Malory?“

Nedostal odpověď, ale to přece bylo jasné. Alvin nebyl schopný reagovat. A jeho rodiče byli v práci.

Náhle si uvědomil, že celý dům páchne alkoholem a cigaretami. Bylo to víc než překvapivé, i když se tu včera konal narozeninový večírek. Nahlédl do kuchyně. Všude láhve od piva, většina otevřených, ale nedopitých. Cigaretové nedopalky ležely na stole a byly roztroušené po celé podlaze. Hrnky na čaj, které Alvin jako malý chlapec vyrobil ve škole a které paní Maloryová hrdě předváděla každému návštěvníkovi, někdo smetl z police nad myčkou, takže se roztříštily na tisíc kusů.

„Ach bože, ach bože,“ vzdychal Isaac zděšeně.

Měl strach. Opravdový strach. Napadlo ho, že vyjde ven a počká na příjezd sanitky, ale to mohlo trvat dlouho. Alvinovi možná šlo o minuty nebo dokonce vteřiny.

V obýváku to vypadalo stejně hrozně jako v kuchyni. Zvenku to přes sklo pořádně neviděl. Nedefinovatelné skvrny na koberci a gauči, cigaretové oharky, propálené díry. Otevřené, převrácené láhve. Scéna, jakou Isaac u téhle rodiny v životě nezažil a která určitě nesouvisela se včerejší oslavou. Cateringová služba všechno uklidila a paní Maloryová by neopustila svůj dům v takovém stavu.

Alvin ležel přímo před dveřmi na terasu a vypadalo to, že za celou dobu, kdy Isaac volal sanitku a bral si klíč, se nepohnul. Isaac u něj těžkopádně poklekl. Dotkl se jeho ramene.

„Alvine? Chlapče! Vnímáš mě? Co se stalo?“

Alvin nevydal ani hlásku. Isaac měl strašné podezření, že už nedýchá. Neviděl totiž žádné zvedání a klesání chlapcova těla, ale možná to bylo jeho tloušťkou. Měl by mu nahmatat pulz. Alvin měl jednu ruku pohřbenou pod sebou, druhá, s níž sahal na skleněnou stěnu, ležela pro Isaaca v nedosažitelném místě. Navíc měl strach se Alvina dotknout. Chlapec vypadal tak těžce zraněný, že by snad mohl zemřít pouhým závanem. Pokud ještě vůbec žil.

Kdy už proboha přijede ta sanitka?

Isaac mezitím ucítil ostrý zápach zvratků, ale kromě toho ještě něco… něco nedefinovatelného… nějak chemického… U chlapcovy hlavy uviděl zelenou plastovou láhev a sáhl po ní. Byla prázdná. Užasle hleděl na etiketu s černou lebkou a varováním, že výrobek je třeba uchovávat mimo dosah dětí. Vysoce agresivní čistič odpadů. Isaac používal ten samý.

Proč leží prázdný vedle Alvinovy hlavy?

Vzpomněl si na pěnu u Alvinových úst a krev a vzklíčilo v něm děsivé podezření. Ale to nemůže být pravda. V životě ne. Alvin by nikdy v životě nevypil čistič odpadů!

A co když to neudělal dobrovolně?

Isaac se znovu rozhlédl v pokoji. Buď byl Alvin z nějakého důvodů úplně mimo, kouřil, opíjel se, rozléval kolem alkohol, vypaloval díry do potahů gauče, a nakonec si vzal život za pomoci čističe odpadů.

Nebo… to byl někdo cizí. Zločinci.

Přepadli Alvina a nejpříšernějším způsobem ho umučili. Je sporné, jestli to přežije. Jestli vůbec ještě žije.

Venku zastavilo auto. To musí být záchranka. Isaac se namáhavě zvedl a kulhal k domovním dveřím. Láhev s lebkou ještě pořád držel v ruce.

„Rychle!“ zakřičel. „Rychle! Stalo se něco strašného!“

Rozplakal se. Rozčilením, stresem, otřesem.

Ani si to neuvědomil.

První část

Pondělí, 16. prosince 2019

Anna Carterová ten večer ničeho nelitovala víc než volby své obuvi. Měla na sobě pletené šaty tyrkysové barvy, které se na ní Samovi mimořádně líbily. Ne že by se řídila podle Samova vkusu, ale u těchhle šatů se s jeho hodnocením shodovala. V sobotu zahlédla v jednom obchodě v centru pár hezkých kotníčkových bot z měkké kůže s deseticentimetrovými tužkovými podpatky, které měly přesně stejnou barvu jako šaty. Jaká je pravděpodobnost, že člověk sežene tyrkysové kotníčkové boty? Vtrhla do krámu, kde vyšlo najevo, že v její velikosti už boty nemají, takže si vzala o číslo menší, a to byla samozřejmě chyba. Teď ke konci večera ji nohy tak bolely, že už se předem děsila, jak sejde po schodech dolů a na parkoviště na druhé straně ulice.

Vzdychla.

Kromě ní sedělo u dlouhého prostřeného stolu ještě osm lidí, čtyři muži a čtyři ženy. Byli to účastníci kurzu vaření pro nezadané, který začal v listopadu, a v příštím vánočním týdnu měl skončit mimořádně slavnostní večeří. Sedmý týden už se setkávali každé pondělí ke společnému vaření v prostorách seznamovací agentury Trouvemoi, kterou před několika lety založila Annina přítelkyně Dalina a přivedla ji k působivému úspěchu. Anna na její obchodní model nahlížela skepticky, ale Dalina veškeré její pochybnosti smetla ze stolu.

„Tohle je model budoucnosti. A přítomnosti. V západních společnostech nikdy nebylo tolik nezadaných. Už žádní nedobrovolní singles. Uvidíš, že to bude fungovat skvěle.“

A měla pravdu. Trouvemoi nabízela turistiku pro singly, víkendy pro singly, městské procházky pro singly, speed dating, romantické večeře při svíčkách a tak podobně. A kurzy vaření pro singly.

To poslední měla na starosti většinou Anna. Protože uměla skvěle vařit. Vnímala jako ironii osudu, že se musela uchýlit právě k Dalině, jejíž nápady v ní nikdy nevzbuzovaly nadšení. Po svém pobytu na klinice. Po ztrátě zaměstnání. Vlastně po ztrátě sama sebe.

Neměla na vybranou. Musela jí být vděčná.

„Hej, Anno, jste tu ještě s námi?“ zeptal se někdo. Zřejmě se pohroužila tak hluboko do vlastních myšlenek, že už nevnímala okolní zábavu. Musí se vzpamatovat. Vždyť je placená za to, že tady sedí a konverzuje. Lidé, kteří si objednali ten drahý kurz, se měli cítit příjemně. Uvolněně. A v nejlepším případě se dokonce zamilovat.

„Ano, jistě,“ řekla a vykouzlila na tváři úsměv.

Muž, který ji oslovil, se jmenoval Burt. Anně připadal mimořádně nesympatický. Příliš halasný, necitlivý. Často prohlašoval, že se nikdy netají svým názorem a byl na to náležitě pyšný. Ve skutečnosti to znamenalo, že lidem narušoval jejich komfortní zónu, každému na potkání říkal, co si o něm myslí, a překračoval všechny meze. Občas někoho svou neomaleností dohnal až k slzám.

„Právě jsme se všichni usnesli, že se příští sobotu ještě jednou setkáme. V nějakém pubu. To by mohlo být cool, že?“

Proboha, pomyslela si Anna, další setkání už ne!

V podstatě ji nikdo nemohl nutit ke schůzce mimo kurz, to k její práci nepatřilo. Ale dobře věděla, jak by na to zareagovala její šéfka Dalina: Samozřejmě že půjdeš s nimi. Je super, že se v té skupině cítí dobře. Ale neměli by se dál scházet někde jinde, nýbrž tady, na dalším kurzu vaření. A to bude tvůj úkol. Půjdeš s nimi a postaráš se o to, aby se pokud možno hned přihlásili na pokračování od ledna.

Nenápadně vytáhla pravou nohu z boty a dopřála jí trochu úlevy. Kéž by neměla takové bolesti. Kéž by jí bylo líp. Psychicky. Kéž by před ní nový rok nevyvstával tak bezútěšně a nepřehledně. Věděla, že existují lidé, kteří s nadšením vítají každý další rok, kteří vstupují do ledna s očekáváním, že všechno bude lepší, že je čekají samé dobré věci. Takový pocit Anna ještě nezažila.

V blížícím se novém roce viděla pustinu a prázdnotu ještě neobdělaného pole. Jiní už měli před očima klasy, lehce se vlnící v letním vánku. Ona viděla sucho a bodláky. A nezměnily to ani roky terapie.

Nasadila úsměv a doufala, že nedopadne úplně žalostně.

„Dobrý nápad,“ prohodila vesele, „jenom se musím podívat… doufám, že to klapne. Tak těsně před Vánocemi…“

„Vy přece nemáte muže ani děti, tak byste neměla být v předvánočním stresu,“ poznamenal Burt se svou vrozenou empatií. „Proč byste si nezašla s přáteli do pubu? To je určitě lepší než sedět sama doma.“

„Mám přítele, se kterým budu trávit Vánoce,“ ujistila ho Anna.

„Ano, pravda, jistě, váš přítel,“ prohodil Burt a znělo to nějak vulgárně. Účastníci kurzu už Sama viděli, protože ji po večerním vaření občas odvážel. „Proč si ho vlastně nevezmete?“

„Burte, to je ale opravdu Annina věc,“ připomněla mu Diane, světlovlasá mladá žena, tak atraktivní, že Annu opakovaně udivovalo, proč vyhledává akce pro nezadané. Její problém možná spočíval v tom, že byla extrémně plachá a zdrženlivá.

Anna se podívala na hodinky a zatvářila se překvapeně, přestože už minimálně hodinu sledovala minutovou ručičku a modlila se, aby se pohybovala rychleji.

„Deset hodin!“ vykřikla. „Proboha, jak tady vždycky ten čas letí!“ Vrátila nohu zpátky do boty a potlačila bolestné zaúpění. Vstala. „Tak kdo mi pomůže?“

Všichni se začali těžkopádně zvedat, snědli toho až moc a někteří pili alkohol. S radostí by zůstali sedět v teple a dál hověli své večerní lenosti. Ale tenhle prostor měli k dispozici do desáté hodiny a dobře věděli, že Anna to bere velmi vážně.

Burt zůstal sedět a s požitkem popíjel své červené víno, zatímco ostatní pomáhali sklízet ze stolu. Jako vždycky s sebou všichni měli plastové dózy, do nichž si rozdělili zbytky jídla. Ohromná myčka byla za chvíli plná a v chodu, lednička uklizená, pracovní plochy setřené, svíčky sfouknuté. K Anniným úkolům patřilo, že sem hned ráno zajde, vyklidí myčku, vezme ubrusy na vyprání a vrátí židle na místa. Teď už chtěla jenom domů.

Časem si i Burt uvědomil, že večer skončil, a neochotně se zvedl. Procházeli chodbou a Annu ovládl pocit, že až se teď skupina vyhrne ven do noci, do klidu, tmy a chladu pozdního prosincového večera, a zahltí ji na chvíli hlasy a smíchem, připraví ji tak o její kouzlo, naruší její klid. Protože svět byl vlastně temný, mlhavý a tichý. V dálce šumělo moře.

Anna tolik toužila po tom být sama, až to skoro bolelo. Kulhala přes ulici. Určitě má na nohou pořádné puchýře.

Několik taxíků čekalo na ty, kteří holdovali alkoholu. Ostatní nastoupili do vlastních vozů. Také Anna otevřela dveře svého modrého fiata.

Konečně, pomyslela si. Konečně klid.

Projížděla pozdně večerním Scarboroughem. Mlhou, která stoupala z moře, probleskovalo vánoční osvětlení domů, obchodů a ulic. Mokré výpary ale spoustu světla spolykaly. Večer působil chladně a bezútěšně, ale Anna věděla, že spousta lidí je venku. V restauracích, pubech, barech, klubech. Všude se konaly vánoční večírky, všude byla hudba a smích, spousty alkoholu a exaltovaného veselí. Lidé měli na hlavách papírové kloboučky a s každou další hodinou budou ztrácet zábrany. Anna vůbec nebyla fanouškem podobných akcí. Vlastně nebyla doopravdy schopna té uvolněné veselosti. Vzpomínala na školní večírky s víceméně povinnou účastí. Jen výjimečně prožila něco podobně trýznivého.

„Pozor!“ vykřikla najednou nahlas, prudce vytržená ze skličujících vzpomínek, a dupla na brzdu. Přímo před ní se z mlhy vynořil malý červený renault, k němuž už se přiblížila nebezpečně blízko.

Musím se víc soustředit, pomyslela si.

Jela pomaleji, udržovala za červeným autem přiměřený odstup. Rozeznávala, že řidič před ní má dlouhé světlé vlasy. Tedy zřejmě spíš řidička.

Projela kolem Lindhead School, definitivně opustila městskou zástavbu a jela po Lindhead Road. Ve tmě po obou stranách silnice spíš jenom tušila louky a pastviny protkávané ploty a kamennými zídkami. Tu a tam minula nějaký dům, dvůr, hostel. Jinak vnímala jenom okolní rozlehlost a ticho. Tady už začínal národní park North Yorkshire se svými údolími, pahorky, lesy a polnostmi. S bezpočtem legendárních a oblíbených turistických tras. Ale i tady už se ztratili lidé. Nezřídka.

Na odbočce Linhead Road/Harwood Dale Road náhle červené auto zabrzdilo tak prudce, že Anna, která se k němu znovu přiblížila, stihla zabránit nehodě jen ostrým dupnutím na brzdu. Její auto zastavilo prakticky na místě a motor s tichým zarachocením ztichl.

„Co to s ní je?“ vykřikla.

Teprve pak si všimla důvodu chování řidičky před sebou. Na křižovatce, kde se oddělovala silnice do Scalby, stál muž. Přinejmenším se zdálo, že jde o muže vzhledem k jeho výšce a mohutnosti. Byla to vysoká postava s širokými rameny. Holínky, parka. Kapuce stažená hluboko do čela. Stál tak, že řidička před Annou musela zabrzdit, aby ho nepřejela. Přistoupil ke dveřím spolujezdce a otevřel je.

Anna užasle sledovala scénu. Proč ten muž, proč vůbec někdo v tuhle hodinu stál na téhle opuštěné křižovatce? Byla tady naprostá pustina, Scarborough daleko za nimi. Do Scalby jedním směrem byl ještě slušný kus cesty. Do Harwood Dale druhým směrem totéž. Kdo a proč stál v mokré, studené a mlhavé prosincové noci na tomhle rozcestí?

Muž nastoupil do auta.

Anna zalapala po dechu.

Ta žena přece nemohla tak pozdě večer a na tomhle místě dovolit cizímu muži, aby nastoupil do jejího vozu. Ani to nevypadalo, že ho nechala nastoupit dobrovolně. Proběhlo to hrozně rychle. Ona z nutnosti zabrzdila a on byl v příštím okamžiku vedle jejího auta a o vteřinu později uvnitř. I kdyby se pokusila aktivovat centrální zamykání, pravděpodobně by se jí to nepodařilo dost rychle.

Anna se zadívala do auta před sebou. Dlouhé světlé vlasy řidičky… Klidně to mohla být Diane. Diane z kurzu vaření pro singly. Anna věděla, že bydlí v Harwood Dale. A v tuhle dobu mohla být přesně tady. Měla červené auto? Anna si nebyla jistá.

Zablikala reflektory, aby řidičce dala znamení, že tu není sama.

„Vystup a pojď sem,“ zamumlala. „No tak, dělej!“

Žena, možná Diane, si musela světelného signálu všimnout, ale zjevně se nesnažila opustit své auto. Protože nemohla? Ohrožoval ji ten člověk? Byl ozbrojený?

Anna pátrala v paměti, jestli zahlédla něco v jeho rukou, ale neuvědomovala si to. Všechno se stalo tak nečekaně, tak rychle.

Nebo tady ten muž čekal, protože byli s řidičkou domluvení?

Ale na takovém místě… Kdo by si tu dával schůzku?

Zatímco Anna ještě přemýšlela, jak by se měla zachovat, dalo se červené auto do pohybu.

Musím zůstat za nimi, pomyslela si.

Červený vůz zmizel za zatáčkou směrem na Harwood Dale. Anna otočila klíčkem v zapalování. Motor krátce zavrčel a zmlkl.

„Zatraceně!“ vykřikla. Vlhkost. Při takové vlhkosti se její prastaré auto prostě chovalo nevypočitatelně.

„Tak dělej,“ zamumlala, „pohni!“

Věděla, že mezi jednotlivými pokusy je nejlepší počkat několik minut, aby se zvýšila šance, že motor naskočí. Během těch minut ale mohlo dojít k nejhoršímu. Pokusila se nastartovat několikrát za sebou. Motor pokaždé jen tiše zachraptěl.

Čekala. Třásla se. Neustále se dívala do zpětného zrcátka, aby mohla okamžitě zapnout varovné blinkry, kdyby se v dálce objevila světla reflektorů. Stála nešikovně uprostřed silnice. Nějaká nehoda by teď všemu nasadila korunu. Ale noc zůstala temná a tichá.

Po pěti minutách se pokusila znovu nastartovat a tentokrát motor naskočil.

Konečně.

Jela dál. Přehnanou rychlostí. Věděla, že auto se ženou a cizincem může být dávno za horami. A ona si ani nepoznamenala číslo.

Ať dělám cokoliv, dělám to špatně.

Projela kolem hostelu Woodpeckers Cottage, kde ale nesvítilo jediné světlo. Budova vypadala opuštěně. Možná tady majitelé přes zimu vůbec nejsou.

O kus dál byl přímo před jednou ovčí pastvinou parkovací pruh. Když Sam poprvé vezl Annu domů, na úplném začátku jejich vztahu, zastavili se tady a celé hodiny se líbali v autě. Byla jasná letní noc, světlo na obloze až do ranních hodin. Anna si vzpomněla na kouzlo, které tenkrát cítila. Jako by se všechno obracelo k dobrému. Definitivně.

Teď zahlédla červené auto právě v tom parkovacím pruhu. Stálo těsně u plotu pastviny, tedy dost velký kus od silnice. Světla byla zhasnutá. Anna si ho všimla jen proto, že se na zlomek vteřiny objevilo ve světelném kuželu jejího vlastního reflektoru. Ale už to místo přejela. Zpomalila. Proč tady zastavili?

Že by přece jenom milenci? Kteří se tam muchlají stejně jako Anna a Sam tenkrát?

Měla bych se vrátit, napadlo ji. Ujistit se.

Mezitím pokračovala v cestě hlemýždím tempem. Nebyla si jistá. Podívat se tam a zesměšnit se? Nebo se dokonce vystavit nějakému nebezpečí?

Co jí bylo do těch lidí?

Naznačila té ženě pomoc, ale nedočkala se žádné reakce. Nemusela přece odjet, nebo ano?

Co když jí držel nůž na krku?

Mohla přece bleskově vyskočit z vozu.

Ano, kdyby se jí podařilo rozepnout si pás, než ten chlápek bodl.

„Proč se mi tohle děje?“ vykřikla.

Byla hrozně unavená. Nohy ji pálily. Chtěla do své postele.

Zastavila a znovu se zadívala do zpětného zrcátka. Daleko za sebou spatřila reflektory. Buď tudy jel ještě někdo další, nebo se to červené auto znovu dalo do pohybu. Jestli to byl ten druhý případ, stejně promeškala moment, kdy se mohla podívat, jestli je všechno v pořádku.

Pravděpodobně všechno v pořádku je. A ona není v televizním pořadu Na stopě.

Nemůže přece strávit zbytek noci na silnici.

Anna odjela domů.

Úterý, 17. prosince

1

Kate Linvillová se jen výjimečně zamýšlela nad svým šatníkem, což souviselo i s tím, že prostě neměla cit pro to, co jí sluší. Většinou sáhla vedle i v případech, kdy celé hodiny přemýšlela a zkoušela. Nebo možná právě proto. Módní trendy většinou až k ní nedolehly, a pokud ano, byla to většinou známka toho, že už odeznívaly. Ale i kdyby se jí podařilo obléknout se atraktivněji, pochybovala o tom, že by to něco změnilo na její naprosté neviditelnosti. Věci, které na ostatních vypadaly skvěle, u ní takhle nefungovaly. Měla pěknou postavu, i když někteří by ji pravděpodobně označili za příliš hubenou. Ale to bylo taky všechno. Jinak vynikala jen svou nenápadností. Šedá myš, říkalo se takovým ženám. Ani ošklivá. Ani hezká.

Prostě nic.

Kate si časem zvykla vsázet na jistotu a každý den si oblékala víceméně totéž. Černé kalhoty, černé šněrovací boty nebo holínky, čisté bílé tričko, černý nebo šedý blejzr. Měla za to, že tím nemůže nic zkazit. V pohodlných botách mohla ujít kilometry, a když jí bylo moc horko, prostě si sundala sako. A v zimě si přes něj oblékla kabát.

Protože se nelíčila, jenom si chvíli kartáčovala hladké hnědé vlasy, byla ráno přinejmenším vždycky rychle hotová.

Dneska ale stála před skříní v ložnici a dumala. Den byl pošmourný a studený. Pršelo a mohlo se stát, že déšť se změní ve sněžení.

Příští týden budou Vánoce. Kate na to radši ani nemyslela.

„Myslíš, že bych si dneska měla obléknout něco zvláštního?“ zeptala se směrem k posteli. Tam mezi zválenými polštáři ležela černá kočka Messy a pozorně ji sledovala. Na otázku bohužel nemohla odpovědět. Místo toho si začala pečlivě čistit tlapky.

Dneska se měla představit nová šéfka Criminal Investigtions Departement neboli kriminálního úřadu ve Scarboroughu a Kate se toho přímo děsila. Nevěděla vůbec nic o ženě, jejíž přímou spolupracovnicí se odedneška měla stát. Inspektorka Pamela Graybournová. Byla sem přeložena z Manchesteru v rámci jakési aktivity místního policejního ředitele. Pravděpodobně nešlo o snadný proces, jinak by to netrvalo tak dlouho a ke jmenování by nedošlo těsně před koncem roku. Všem samozřejmě vrtalo hlavou, proč šéf vybral člověka zvenku, a ne někoho z vlastního úřadu, ale jeho to jako obvykle vůbec netrápilo. Urazil tím hlavně Kate, přestože tušila, že nejspíš nemá šanci. Byla u North Yorkshire Police teprve od léta, ale i to bylo výrazně déle, než o sobě mohla tvrdit ta nová. Na druhé straně ale hned svůj první případ zpackala, přinejmenším v očích ředitele, a popravdě i ve svých vlastních. Dalo by se dokonce říct, že z něj vyšla téměř traumatizovaná.

Jako obvykle zaťala zuby a pokračovala.

To bylo její životní heslo: Pokračovat. Nedívat se moc doprava ani doleva, neohlížet se zpátky, jít kupředu a nezastavovat se.

Ale možná její nadřízení věděli, že na tom psychicky není zrovna dobře. Nebo se to tušilo.

Kromě toho porušila předpisy. Bylo to v absolutně krizové situaci, jak se domnívala, ale šéf její hledisko neakceptoval.

Nehledě na to, stále byla jenom na pozici detektiv seržant. V pětačtyřiceti letech mohla být dál, ale nikdo ji nenavrhl na postupové zkoušky, což běžně dělal příslušný nadřízený. Od nynějška tedy Pamela Graybournová.

Kate si nakonec oblékla to co vždycky, ale promarnila tolik času, že už se nestačila nasnídat. Stihla jenom nasypat do misky krmení pro Messy, nalít jí vodu a sama do sebe vestoje hodit půl šálku kávy. Potom vyšla z domku na předměstí Scarboroughu, který před necelými šesti lety zdědila po otci.

Její otec – taky trauma.

Nepřemýšlet! nařídila si.

Běžela deštěm, který ji bodal do kůže jako jehly. Kapky už se pomalu měnily v krystalky. Tušila, že nejpozději do večera bude sněžit. Večer. Už aby byl. Přála si, aby měla nadcházející den za sebou.

Když Kate dorazila, inspektorka Pamela Graybournová už tu byla. Kate věděla, že nejde pozdě, ale přesto by udělalo lepší dojem, kdyby se neobjevila později než nová šéfka. Pamela už se zjevně nastěhovala do své nové kanceláře – která předtím patřila Calebu Halovi –, protože seděla za psacím stolem, obě židle, jež předtím stály v koutě, umístila doprostřed místnosti a do rohu místo nich postavila zvláštní velikou rostlinu. Kromě toho visel na stěně nový obraz, umělecký tisk, pravděpodobně nepříliš drahocenný, ale velmi pěkný. Místnost tím nepochybně získala. Inspektorka Graybournová měla vkus.

Když Kate po zaklepání váhavě vešla dovnitř, vyšla jí vstříc od psacího stolu.

„Ach… seržantka Linvillová, je to tak?“ Podala jí ruku a její stisk byl pevný. „Už jsem o vás hodně slyšela.“

Kate předpokládala, že to nebylo nic vysloveně pozitivního. Nevěděla, co na to říct.

„Och,“ vzdychla a hned ji napadlo, jak pitomě to zní.

Pamela naznačila úsměv. „Vím, že to bylo špatné léto. Špatný případ. Špatný konec.“

„Byl velmi tvrdý,“ přikývla Kate, přestože tenhle pojem naprosto nevystihoval srpnové události.

„Nejtvrdší byl nepochybně pro Sophii Lewisovou,“ poznamenala Pamela. Kate bylo jasné, že inspektorka nemusela cíleně shánět informace, protože případ se celé týdny propíral v médiích. Celá země pomáhala hledat unesenou. Byla to ochrnutá žena, kterou její únosce podle vlastní výpovědi zaživa zahrabal do země v dřevěné bedně. Vzápětí zemřel po zápase s Kate, během nějž na něj vystřelila. Ta žena, Sophie Lewisová, nebyla dodnes nalezena.

„Samozřejmě,“ souhlasila Kate. Nenápadně si druhou ženu prohlížela. Pamela byla skoro o hlavu větší než ona a v oblékání zřejmě holdovala radikální jednoduchosti. Měla na sobě šedý kalhotový kostým a skoro stejně praktickou obuv jako Kate, krátce zastřižené tmavší blond vlasy a v nich už dost šedých pramenů. Žádný make-up. Mohla být nenápadná, ale nebyla. Žena, kterou nepřehlédnete. Velmi působivá. Žena, která budila pozornost a zájem.

Můj pravý opak, pomyslela si Kate. Není divu, že dostala to místo. Pravděpodobně se na to dokonale hodí.

„Vím, že jste sem přišla ze Scotland Yardu a spolupracovala s šéfinspektorem Calebem Halem,“ řekla Pamela. „On ale odešel ze služby. Po těch letních událostech.“

„Ano.“

„A jeho nástupce inspektora Roberta Stewarta zastřelil psychopat,“ pokračovala Pamela. „Poté co jste vy a on bez jakéhokoliv jištění vstoupili do domu, kde se zabarikádoval zabiják s rukojmími.“

Kate spolkla poznámku, že o rukojmích nic nevěděli. Navíc by mohla poukázat na to, že sama před akcí varovala, ale Robert Stewart jako její nadřízený si bezohledně prosadil svou. Zaplatil za to životem. Kate nemohla o mrtvém říct nic špatného, tak raději mlčela.

Snad někdy nastane chvíle, kdy bude možné odhalit, jak to doopravdy bylo.

Pamela ji chladně pozorovala. „Seržantko, nechci zastírat, že na svou zdejší pozici nastupuju s předem vytvořeným názorem na vás – i když vím, že bych se tomu měla ubránit. Samozřejmě jsem ochotná a připravená názor změnit, ale záleží především na vás, jestli k tomu dojde.“

Kate dál mlčela.

„Mám pocit, že předpisy neberete příliš vážně a ráda se rozhodujete svévolně,“ pokračovala Pamela. „A jak jste jistě poznala, zpravidla to nevede k dobrým výsledkům… Popravdě mě trochu udivuje, že po všech těch letních událostech jste nebyla suspendovaná a nemusela se podrobit disciplinárnímu řízení. Vysvětluju si to pouze všeobecnou přetížeností policie. A mimořádnou situací tady v kriminálním úřadu Scarborough, kde byl šéfinspektor suspendován teprve ve chvíli, kdy sám odešel ze služby, a jeho nástupce byl zastřelen. Trvali na vaší přítomnosti, seržantko, protože jinak by tohle oddělení skoro neexistovalo.“

Jistě, pomyslela si Kate, přestože jsem v podstatě chodící katastrofa.

Stoupal v ní hněv smíšený se smutkem a snažila se oba pocity skrýt za kamenným výrazem tváře. Byla ve Scarboroughu půl roku, po dlouhém vnitřním zápase opustila Londýn, své místo ve Scotland Yardu, se vším všudy se vrátila do rodného města, poháněná pocitem, že potřebuje nový začátek. Mohlo to dobře dopadnout, kdyby se hned první případ nezvrtl tak, že se ocitla ve stejné pozici jako v Yardu. Nedůvěřivě sledovaná nadřízenými, bez uznání toho, co vykonala, ve skutečnosti neakceptovaná, pouze trpěná. Místo aby si zajistila nový začátek, jen potvrdila původní stav. Nenáviděla otřepanou frázi, s níž ostatní lidé brali odvahu těm, kteří se odhodlali k životní změně. Svoje problémy si stejně vždycky bereš s sebou!

Nakonec na tom něco bude.

„Budu vás pozorně sledovat, seržantko,“ pokračovala Pamela. „To vám dávám na vědomí. Nestrpím žádné sólové akce, sebemenší porušení předpisů nebo jejich velkorysý výklad. Pokud se toho budete držet, můžeme spolu vycházet.“

Ve vzduchu se vznášel nevyslovený dodatek: když ne, čeká vás velký problém.

„Doufám, že si rozumíme, seržantko.“

„Ano, inspektorko.“

Pamela přikývla. „V pořádku. A teď si projdeme, co nás čeká. Samozřejmě jsem se předem důkladně informovala, ale ráda bych slyšela i vaše hodnocení.“

Navzdory všemu není nefér, pomyslela si Kate. Zapojí mě. Ale je nás opravdu moc málo. Těžko mě může vyřadit.

V následující půlhodině probíraly aktuální případy. Bylo hodně práce, ale nic nejasného nebo záhadného. Nejzajímavější byl případ staré dámy, Patricii Waltersové, která zemřela poté, co se její pečovatelka bez předchozí domluvy jednoduše vypařila. Připravila klientce jídlo a pití na několik dní, ale stará paní se krátce nato zřítila ze schodů ve svém domě a zemřela na následky pádu. Její dcera, kterou znepokojilo, že nikdo nezvedá telefon, přicestovala ze Südenglandu a našla svou matku mrtvou. Obvinila pečovatelku ze zabití z nedbalosti a policie zahájila pátrání, protože mladá žena beze stopy zmizela.

„Nejlepší bude, když znovu vyhledáme dceru,“ usoudila Pamela. „Potřebujeme o té zmizelé pečovatelce víc informací. Mila Hendersonová. Pokud jsem to správně pochopila, dcera momentálně bydlí v matčině domě tady ve Scarboroughu.“

„Mám stejnou informaci,“ souhlasila Kate. „V pořádku. Hned se tam vydám.“

Byla ráda, že prozatím rázné Pamele unikne. Přestože samozřejmě existovaly příjemnější úkoly než usednout proti pravděpodobně traumatizované dceři ženy, která přišla hrozným způsobem o život.

2

O hodinu a půl později Kate opustila dům zemřelé, který stál v severní zátoce Scarboroughu a měl nádherný výhled na moře. Byla mírně rozčarovaná. Dcera Eleonore Waltersová nepůsobila traumatizovaně, čišela z ní především pomstychtivost. Kate si uvědomovala, že možná souviselo jedno z druhým, ale ta žena až příliš často zdůrazňovala, že přicestovala až ze Southamptonu a teď tady musí řešit spoustu věcí. Byly tohle zásadní myšlenky ve chvíli, kdy člověk ztratí matku? Pečovatelku důsledně označovala jako couru.

„Byla relativně mladá. Třicátnice. Vyškolená pečovatelka o staré lidi. Dobré reference. Zdála se mi velmi spolehlivá. Jak se člověk může splést! Pravděpodobně si někde užívá s přítelem a všechno ostatní pustila z hlavy.“

„S přítelem? Znala jste ho?“

„Ne.“

„Takže nevíte, jestli Mila Hendersonová má vůbec nějakého přítele?“

Eleonore Waltersová neochotně přiznala, že to skutečně neví. „Ale jak jinak by to mohlo být? Kvůli čemu zapomínají ty holky na své povinnosti, když ne kvůli chlápkům, se kterýma se spouštějí?“

„No, je dost jiných možností.“

„Předpokládám, že si někde dopřála veselý víkend, v neděli večer se vrátila a uviděla matku mrtvou pod schody. Věděla, že by ji čekaly pořádné nepříjemnosti, tak zdrhla. Nic tu po ní nezůstalo. Její pokoj je prázdný. Žádné věci, prádlo, kosmetika v koupelně, nic. Prostě se vypařila.“

„To je domněnka.“

„Zaplatila jsem tý couře spoustu peněz, víte? Moje matka nebyla ležák, z jejího pojištění bychom nikdy nezaplatili celodenní péči. Ale pohybovala se nejistě a někdy byla trochu zmatená. Nemohli jsme ji nechat samotnou, nebezpečí úrazu bylo příliš velké. A taky k němu došlo. Ta malá coura si samozřejmě nechala předem zaplatit, a já už z těch peněz neuvidím ani penci.“

Dcera ovšem zdědila ten pěkný dům. Kate připadalo nevkusné, jak se ta žena neustále vracela k tématu peněz. Ale možná tak přehlušovala bolest.

Když doprovázela Kate ke dveřím, prohodila: „Doufám, že tu osobu najdete. Nesmí jen tak uniknout.“

„Myslím, že ji najdeme,“ ujistila ji Kate. „Je velmi obtížné úplně a navždy zmizet.“

Když se vracela k autu, déšť se právě proměnil ve sníh. Na obloukových lampách a balustrádách už ležel bílý poprašek a dodal jinak ponurému dni vánoční nádech. Do svátků zbýval jen týden. Kate klesla na místo řidiče a zadívala se do reje vloček. Vánoce byly prostě jedna velká nesnáz. Ne pro každého. Ale určitě pro osamělou čtyřiačtyřicetiletou ženu, která sdílela svůj život pouze s kočkou. Každý rok se vynořila otázka, jak tyhle sváteční dny zvládnout. Jak překonat sentimentální hudbu v rádiu, světelnou výzdobu v centru města, televizní filmy o lásce a rodinné pohodě.

„Zabývá se vlastně někdo tím, co tyhle svátky znamenají pro dlouhodobé singly?“ zeptala se nahlas, přestože ji nikdo neslyšel. Nebo protože ji nikdo neslyšel. Spíš by si ukousla jazyk, než aby prozradila, jak zle jí někdy bývá.

Nastartovala a vyjela.

Za deset minut zastavila před nenápadnou budovou na South Cliffu, ovšem ve třetí řadě, tedy bez výhledu na zátoku a moře. Tiché ulice, malý park, kde byly podél cest umístěné cedule s poukazy a vysvětlivkami o zdejším mořském ptactvu. Všude stály lavičky, teď bílé, pokryté sněhem. Samotný dům v první chvíli neprozrazoval, že se v něm nachází seznamovací agentura pro nezadané. Zřejmě proto, že součástí obchodu byla diskrétnost. Až na jednom ze zvonků objevila Kate název Trouvemoi.

Našla tu agenturu na internetu a opakovaně se zamýšlela, jestli se tam má přihlásit. Nejjednodušší by to samozřejmě bylo online, ale nemohla se rozhodnout, váhala a kolísala, neustále odsouvala rozhodnutí. A teď se sem prostě spontánně rozjela.

Teď nebo nikdy, pomyslela si.

Trpěla svým osamělým životem a někdy měla pocit, že se na něm nic nezmění, pokud nevezme osud do vlastních rukou.

Víkendy postupně začala vnímat jako smrtící, a nejvíc smrtící byly neděle. Mnohem horší než soboty, kdy trávila dopoledne na nákupech nejnutnějších potravin na příští týden, zásobila se kočičím krmením a obstarávala věci potřebné pro dům a zahradu. V sobotu se lidé ještě činorodě hemžili ve městě, ale ta činorodost skončila s večerem. V sobotu večer už si Kate uvědomovala, jak se v ní začíná šířit melancholie. Vynořovaly se otázky, proč někdo nesedí vedle ní na gauči, nedívá se s ní na pátou řadu nějakého seriálu z Netflixu, a proč k tomu společně nepojídají pizzu z papírové krabice. Někdo, kdo by s ní potmě ještě jednou seběhl k moři. Nebo se společně s ní pokusil uvařit něco poživatelného a proměnil kuchyni v bitevní pole.

Byly to věci, které Kate znala především z knih a filmů, z vyprávění jiných, ale i z několika vlastních, velmi krátkých vztahů. Bolestně po nich toužila. Aby tu prostě byl někdo, s kým by mohla dělat něco obyčejného. Kdo by zabránil nutnosti schůzek s lidmi, u nichž člověk po pěti minutách poznal, že společný večer se nekonečně povleče. Kate až příliš dobře věděla, jak chutnají schůzky, na které člověk přistoupil jen proto, aby nebyl sám, a zároveň vyhověl radám, které zaznívaly z každého knižního rádce: Udělej něco pro své štěstí! Vyjdi ven a užij si den! Neseď doma! Jdi mezi lidi! Buď iniciativní!

Skutečnost byla mnohem složitější, než jak si představovala většina poradců. Jít mezi lidi mohlo problém ještě prohloubit. Někdy považovala za méně deprimující sedět sama před televizorem a utěšovat se sklenkou vína než se v restauraci trápit se vtíravě veselým chlapíkem, který se celý večer vychloubal svým senzačním životem. Přitom bylo zjevné, že by si s ní nikdy nedomluvil schůzku, kdyby nebyl v zoufale kritické situaci. Kate nikdy nepřipadala její osamělost ubožejší než v takových chvílích.

Přesto váhala, jestli se má přihlásit do Trouvemoi. V Londýně se přihlásila do seznamky Parship a absolvovala několik schůzek, ale tam alespoň nehrozilo nebezpečí, že by narazila na známého. Londýn byl ohromná metropole s mizivou pravděpodobností, že se někdo z jejího pracovního prostředí dozví, co dělá ve volném čase. Ve Scarboroughu to bylo jiné. Město nebylo zvlášť velké, člověk neustále potkával známé. Kate věděla, že vůbec není ostuda aktivně hledat partnera, ale přesto měla obavy, že by se to mohlo probírat na pracovišti. Nebylo jí moc dobře při představě, s jakým posměchem by ji asi pozorovala Pamela Graybournová, kdyby se k ní doneslo, že se Kate účastnila speeddatingu.

Ale přesto… když nechá hledání, bude si pořád víc připadat jako nudný pesimista, který jen sedí doma a čeká na něco, co se nestane. A protože Parship zatím nebyl k ničemu, měla by to tentokrát zkusit jinak. Trouvemoi dával lidem možnost poznat se ve skutečném životě při realizaci společných zájmů. Možná tu bude větší šance.

Jestli teď nevejde dovnitř a nepřihlásí se, neudělá to nikdy. Samozřejmě si nemyslela, že během posledního předvánočního týdne najde muže svého života. Ale kdyby se přihlásila do akce, která se bude konat až v lednu, měla by dobrý pocit, že něco nastartovala, že zahájila nějaký proces. A že možná o příštích Vánocích… Stiskla zvonek.

Třeba tam nikdo není. V úterý dopoledne. A bylo by vyřízeno.

Ozval se bzučák a Kate zatlačila do dveří. Měla před sebou chodbu, na jejímž konci se otevřely další dveře. Vystrčila z nich hlavu mladá žena.

„Ahoj,“ řekla.

„Ahoj,“ odpověděla Kate. „Jste z Trouvemoi?“

„Dalina Jenningsová. Patří mi ta firma.“ Napřáhla k návštěvnici ruku. „Pojďte dál, prosím.“

Kate vešla do bytu. Úzká předsíň, tři velké pokoje, jak to zhodnotila na první pohled. Kuchyně také rozlehlá. V předsíni stál koš na prádlo, v něm hromada zašpiněných utěrek. Dalina sledovala její pohled.

„Včera jsme měli kuchařský kurz. S následnou večeří. Jeho vedoucí už tady ráno měla být, aby všechno uklidila, ale volala mi, že jí není dobře. Je to divné, včera byla úplně v pořádku.“ Dalinin hlas zněl podrážděně, i když se to snažila skrýt. „Musím nutně přijmout další sílu. Dnes odpoledne máme kávový večírek pro starší singly a já teď musím sama všechno uklidit, prostřít stoly, vyklidit myčku a…“ Zarazila se. „Ale vy jste určitě nepřišla poslouchat moje stížnosti na spolupracovnici, paní…?“

„Linvillová. Kate Linvillová.“

„Pojďte.“ Dalina před ní vešla do menší místnosti vedle kuchyně. Stály tu police plné šanonů, velký psací stůl s monitorem, dvě křesla a na stěně slavný filmový plakát – Leonardo DiCaprio a Kate Winsletová na palubě Titaniku, ponoření do rudého světla zapadajícího slunce. Sugeroval představu zamilovaného páru, který má před sebou zářivou budoucnost… Kate připadal obraz spíš nevhodný, protože každý přece věděl, že loď krátce na to půjde ke dnu a Leonardo zemře.

Na druhé straně, pomyslela si, je to možná jenom realistické. Pokud je vůbec možné společné štěstí, pak trvá jen krátce.

„Posaďte se,“ vyzvala ji Dalina. Sama se usadila za psacím stolem a zapnula počítač. Kate se zmocnil pocit, že odtud neodejde bez rezervace minimálně jedné nabídky. Ta žena na ni působila jako nanejvýš schopná obchodnice.

„Máte tady opravdu rozlehlé prostory,“ ozvala se, aby řeč nestála.

„Ano, je to prostě perfektní,“ přikývla Dalina. „Předtím tady sídlila restaurace. Proto ta skvělá kuchyně. Výborně se hodí na kurzy vaření singlů. Víte, kolik lidí se dneska každý den pokouší seznámit prostřednictvím Tinderu… klik napravo, klik nalevo… jako by se takhle rychle a na základě jediné fotografie dalo odhadnout, kdo se ke komu hodí. Já volím spíš staromódní způsob. Moji zákazníci se scházejí ke společným aktivitám. A můžu vám říct, že to funguje výtečně.“

Proč už se lidé nenacházejí v běžném životě? napadlo Kate. Minimálně u sebe věděla, proč to nefunguje. Kde měla šanci se s někým seznámit? Jedinou možností byla práce a kolegové, ale tady se nikdy nic nevyvrbilo. A pravděpodobně je příliš plachá. Neodvažuje se ofenzivně přistupovat k jiným lidem – tedy mužům.

„Říkala jste Kate Linvillová.“ Dalina už zadávala její jméno do svého systému. „Prozradíte mi adresu a datum narození?“

Kate obojí odříkala a pomyslela si, že tahle poměrně ještě mladá žena opravdu rozumí svému řemeslu. Po dvou minutách svého pobytu v prostorách agentury už skončila v počítači a stala se zákaznicí. Téměř rychleji, než by se člověk nadechl. Připadala si podvedená, ale nutila se ke klidu.

Buď ráda. Kdyby tě takhle nepřevezla, pravděpodobně by ses zase neodhodlala.

„Jaké je vaše povolání?“ zeptala se Dalina.

Kate sebou trhla. Své povolání určitě prozradit nechtěla. Tím by se příliš odhalila.

Dalina se na ni dívala s otázkou v očích.

Proč jsem si včas něco nevymyslela? Nikdo na světě nemusí celé minuty přemýšlet, aby si vzpomněl na své povolání. Napadl ji případ zmizelé pečovatelky, s nímž ji ráno konfrontovala Pamela.

„Pečuju o staré lidi,“ odpověděla a rychle dodala: „Tedy organizuju jejich péči.“

Nebylo to úplně mimo? Vždyť o té práci neměla ani ponětí. Kromě toho ji mohli snadno odhalit. V tomhle velmi přehledném velkém městě. Proč prostě neřekla, že povolání nechce uvést? Co je Dalině Jenningsové vůbec do toho? Kdyby ji bez uvedení povolání neakceptovala, prostě by odešla. Její život přece nezávisí na Trouvemoi.

Někdo s trochu větším sebevědomím než já, pomyslela si, by prostě instinktivně věděl, co má udělat.

„Ale to je skvělé,“ řekla Dalina. „Důležitý úkol, že?“

Kate tušila, že takhle zhodnotí každé povolání. K její práci jistě patřilo dostat potenciální klienty do optimistické nálady a na začátku jim všechno chválit.

„A určitě velmi časově náročné. Není tedy divu, že možností najít partnera je pak málo.“

„Hm… ano…“

„No, u nás jste v každém případě na správném místě. Co myslíte, kolik dvojic už se v těchhle prostorách našlo?“

Kate by přesné číslo skutečně zajímalo, ale Dalina pochopitelně neměla v úmyslu zacházet do detailů.

„Máte už nějakou představu? Nabízíme skutečně všechno. A sice pro každou formu partnerské orientace. Smím se zeptat, jestli máte zájem o heterosexuální vztah?“

„Ano, heterosexuální. Tedy… o muže.“ Koktám jako školačka, pomyslela si.

„Nabízíme speeddating, večeře při svíčkách, turistiku pro singly, víkendy pro singly, výlety po městech pro singly, kuchařské kurzy pro singly… Už jste o něčem přemýšlela?“

Kate zvažovala leccos, ale nedošla k jasnému rozhodnutí. Jenom proboha ne hned celý víkend nebo dokonce nějaké cestování… Vzpomněla si na špinavé prádlo venku v koši a na to, že Dalina musí uklidit kuchyni po včerejším večírku, a řekla si: proč ne to první, o co jsem prakticky zakopla?

„Kurz vaření.“

Dalinu to viditelně nadchlo. Kurzy vaření byly pravděpodobně mimořádně drahé.

„Přesně ten bych vám taky poradila. Naše kuchařské kurzy probíhají osm týdnů, každé pondělí večer od sedmi hodin. Šest až osm osob, stejný počet mužů i žen. Dobré je, že se ti lidé vídají opakovaně. Většinou pak vznikne skupina, pocit sounáležitosti a z toho se snadno vyvine něco víc.“

„Ano, to zní dobře.“

„Probíhající kurz vaření končí příští pondělí. A nový začíná třináctého ledna.“

Přinejmenším měla ještě trochu času.

„Ano, tak ho beru.“

„Dobrá. Zapíšu vás. Vedoucí kurzu, Anna Carterová, se vám bude líbit. Je to velmi kompetentní, sympatická osoba, která navíc umí fantasticky vařit. A co vy, umíte vlastně vařit?“

„Ne. Prakticky ne.“

„Tím lépe. Takže zabijeme dvě mouchy jednou ranou. Naučíte se připravit několik opravdu výborných jídel, a přitom ještě najdete svého prince.“

Na tenhle slovník si člověk asi musí zvyknout, pomyslela si Kate.

Dalina v mžiku vytiskla smlouvu a Kate ji podepsala navzdory značné sumě, kterou bude muset zaplatit, aby se naučila vařit a našla prince. Všechno to šlo tak rychle, že se jí skoro zamotala hlava.

A zase stála na ulici uprostřed víření sněhových vloček. Dobrá. V každém případě projevila aktivitu. Nikdo jí nemohl vyčíst, že jen sedí a stěžuje si. Pustila se do zdolání problému. V lednu.

Díky tomu měla víc než jen dobré předsevzetí do nového roku. Už je téměř uskutečnila.

3

Carmen Rodriguezová tlačila vozík s čisticími prostředky úzkými chodbami hotelu Crown Spa. Tlustý červený plyšový koberec jako vždycky polykal všechny zvuky. Moc pokojů nebylo obsazených, v téhle roční době neproudily po pobřeží davy lidí. Na příští týden, kdy budou Vánoce, měli ale skoro vyprodáno. To samozřejmě znamenalo víc práce. A taky víc spropitného.

Carmen byla pro dnešek hotová. Pracovala od časného rána, ale odpoledne měla volno. Vyluxovala všechny pokoje, ustlala postele, umyla koupelny, vyměnila ručníky. Měla svou práci ráda. Kvůli příteli přijela ze Španělska do Anglie a našla práci ve stejném hotelu, kde byl zaměstnaný i on. Dopoledne stál v recepci, teď bude mít taky pár hodin volno, a večer zase nastoupí do služby.

Carmen byla ale neklidná, protože její kolegyně a kamarádka Diane se dnes ještě neobjevila. Diane svou práci v Crown Spa moc ráda neměla, ale přesto byla spolehlivá. Kdyby onemocněla, dala by vědět jak recepční, své přímé nadřízené, tak kamarádce Carmen. Ale recepční se přišla Carmen zeptat, jestli o Diane něco neví. Tak se dozvěděla, že se opravdu neozvala ani šéfové. To bylo naprosto neobvyklé.

Carmen jí během dopoledne poslala několik zpráv přes WhatsApp, ale Diane na ně vůbec nezareagovala. Byla naposledy online včera večer kolem 18 hodiny.

I tohle bylo absolutně neobvyklé.

Carmen vrátila vozík a čisticí prostředky do úklidové komory, převlékla se, pečlivě si vykartáčovala vlasy a znovu se pokusila zastihnout Diane doma na pevné lince. I tohle už zkusila několikrát. Nikdo se neozval.

Tiše vykřikla, když ji někdo zezadu objal a pevně k sobě přitiskl.

„Ahoj, ženo mých snů!“ zamumlal jí Liam do ucha.

Normálně se jí líbilo, že jí při každé příležitosti dával najevo, jak se mu líbí, ale dneska neměla náladu. Trochu nevrle se vymanila z jeho objetí.

„Vyděsil jsi mě.“

„Ale jdi. Jindy nejsi tak lekavá.“

„Diane zmizela.“

„Jak… zmizela?“

„Nepřišla dneska do práce.“

„No tak je nejspíš nastydlá nebo něco takovýho.“

„To by mi přece řekla. Nereaguje na moje zprávy. Nebere telefon. Je to fakt zvláštní.“

Liam neměl Diane moc v lásce, i když přiznával, že je velmi atraktivní. Ale ta její uzavřenost, tichý pípavý hlas… Často ho napadalo, proč Carmen tolik stojí o její přátelství.

„V hotelu se taky nikomu neozvala?“

„Ne.“

„Třeba leží v posteli s kocovinou,“ usoudil Liam a hned se tomu musel zasmát. Opilá Diane… Opravdu bláznivá představa.

„Ráda bych k ní zajela,“ řekla Carmen.

Liam zasténal. „Ale ne… Myslel jsem, že spolu podnikneme něco pěknýho…“

„Je to moje kamarádka, Liame. Nemůžu se teď soustředit na nic jinýho.“

„Dobře,“ přikývl Liam, „dobře.“ Věděl, jak to bude. K Diane nepojede Carmen, pojedou k ní oba dva. Protože Carmen neměla auto ani řidičák.

Za půl hodiny byli na cestě do Harwood Dale. Pořád ještě padaly velké vločky a okolní krajina se nořila do sněhu. Na obzoru se stále rozmazaněji rýsovaly holé stromy, všechno ztichlo, zbělelo, zamlžilo se.

„Dávno už jsme tu neměli tolik sněhu,“ řekl Liam. Auto několikrát sklouzlo, kola jako by ztrácela přilnavost k vozovce, ale Liam to pokaždé zvládl. Byl dobrý řidič. A Carmen za to dnes byla mimořádně vděčná.

Harwood Dale bylo možné označit za obec jen s jistou nadsázkou. Tvořily ji roztroušené selské dvory a domky stojící na okraji úzkých polních cest nebo štěrkových silniček, které odbočovaly z hlavní trasy. Žilo tu něco přes sto obyvatel. Tohle místo už patřilo do národního parku North Yorkshire s jeho velkolepou, divokou a velmi osaměle působící přírodou.

Diane bydlela v obyčejném domě z hnědých cihel, s prosklenou zimní zahradou, který se zdál vržený do krajiny stejně náhodně jako všechny zdejší stavby. V přízemí žil starší manželský pár, který po odchodu dětí přebudoval první poschodí na byt k pronájmu. Tam žila Diane v malých místnostech pod šikmou střechou. Neměla balkon ani přístup do zahrady, zato krásný výhled do okolní krajiny. Ten pohled ale v některých studených a bezbarvých zimních dnech působil dost bezútěšně. Dneska to šlo, protože sníh proměnil jeho šedou zimní jednotvárnost.

Carmen okamžitě zarazilo, že nevidí na příjezdové cestě Dianino auto.

„Vždycky tam stojí, když je doma!“ vykřikla.

„Třeba je v garáži,“ usoudil Liam.

„Tam mají auto majitelé domu. Diane zřejmě není doma.“

Přesto vystoupili a zazvonili na ni. Nic se nepohnulo. Carmen zkusila i zvonek majitelů a po chvíli otevřela dveře starší dáma. „Ach, miss Rodriguezová. Dobrý den!“ Znala Carmen z minulých návštěv u Diane.

„Dobrý den. Chtěla jsem se zeptat na Diane. Nepřišla dneska do práce.“

Starší dáma se na ni zadívala zmateně. „Ale to je zvláštní. Ona totiž včera vůbec nepřijela domů. My to jindy slyšíme, protože podlaha vrže, a taky slyšíme, když se sprchuje a zavírá a otvírá okenice. Kromě toho tu nemá auto. Proto jsem si myslela, že možná přespala u vás. Ale zjevně…“

„Naposledy jsem ji viděla včera v poledne. Když jsme se rozloučily v hotelu.“

„Včera odpoledne tu byla. Ale večer znovu odjela.“

„Hm… a nevíte kam?“

„V pondělí večer vždycky odjíždí.“

„Aha…“ O tom Carmen nic nevěděla, ale napadlo ji, že Diane v posledních týdnech někdy i několik hodin nereagovala na zprávy. Nezkoumala to, ale možná to bylo právě v pondělí.

Má přede mnou tajnosti, pomyslela si dotčeně.

„Nevíte, kam jezdila?“ zeptala se.

„No, ona nám toho moc neřekne… Je velmi uzavřená, že?“

Liam souhlasně zabručel.

„Myslela jsem, že to souvisí s jejím přítelem.“

To Carmen překvapilo ještě víc. „Přítel? Diane má přítele?“

„No, v každém případě u ní několikrát byl nějaký muž. Zůstal i přes noc. Moc jsem jí to přála.“

„To přece není možný. To by se pochlubila!“

Stará dáma se zatvářila nejistě. „Doufám, že jsem neřekla něco, co jsem neměla…“

Do Carmen jako když uhodí.

„To je prostě neuvěřitelný,“ zašeptala.

Vraceli se do města po silnici a Carmen nedokázala ovládnout své rozčilení. Jsou přece nejlepší přítelkyně!

A najednou si Diane pořídí přítele a ani se jí o tom nezmíní?

„Tady něco nehraje,“ řekla.

Liamovi to nepřipadalo tak dramatické. „No, tak potkala nějakýho chlapa. Proč ne? Chtěla počkat, jestli z toho opravdu něco bude, a zatím si to nechávala pro sebe.“

„I před nejlepší přítelkyní?“

„Vždyť je taková. Uzavřená.“

Carmen se zadívala ven do bílé krajiny. „Ano, ale že by mi vůbec nic neřekla? A co ty pondělní večery?“

„To se nejspíš setkávala s tím přítelem.“

„Proč právě v pondělí?“

„Nemám ponětí.“

„A kde je teď?“

„Leží s ním v posteli. Šuká a je šťastná. Tak jí to přej.“

„To se k ní vůbec nehodí. Že by kvůli tomu nepřišla do práce.“

„Projevila lidské rysy. Mně to tedy připadá sympatický.“

Carmen se znovu podívala ven. Zavrtěla hlavou. Ať si Liam vykládá, co chce, tohle se k Diane prostě vůbec nehodilo.

„Moment!“ vykřikla najednou. „Zpomal!“

„Proč?“

„Zpomal, tamhle stojí auto.“

„Kde?“

„Na tý polní cestě. Tam vzadu. Kousek za parkovacím pruhem.“

Liam zabrzdil a auto sklouzlo na sněhu. Naštěstí nebyl nikdo před nimi ani za nimi.

„No a co?“ zeptal se nevrle.

Carmen přitiskla tvář na přední sklo, po kterém pravidelně přejížděly stěrače. „Je to červenej renault, ne? Nedokážu to rozeznat, když na něm leží tolik sněhu, ale možný to je, co?“

„Já nevím. A kdyby? To bude nějakej sedlák. Nejspíš kontroluje ploty na pastvině nebo tak něco.“

„Diane má taky červenýho renaulta. Můžeš tam zajet?“

Liam něco zamumlal a neznělo to moc laskavě, ale zajel s autem k okraji parkovacího pruhu. „Dál nejedu. A už vůbec ne na tu polní cestu. Je tady spousta sněhu a podklad je absolutně rozbředlej. Odtud bych se taky nemusel vyhrabat.“

Carmen otevřela dveře a vystoupila. Neměla vhodné boty do sněhu, ale to teď nebylo důležité. Mezitím už zřetelně rozeznávala, že auto pod vrstvou sněhu je červené. Jak to, že si ho nevšimla už cestou sem? Kolem vířil sníh a nedívala se ven tak pozorně jako teď.

Najednou ji ovládl nepříjemný pocit.

Parkovací pruh přímo sousedil s pastvinou. Ohraničovala ji kamenná zeď s velkou dřevěnou bránou. Bočně vedle pastviny vedla úzká polní cesta do luk a na její druhé straně pokračovala další pastvina.

Kus dál na té cestě stálo auto.

Z nějakého důvodu, přestože na světě existoval bezpočet červených renaultů, si byla Carmen jistá, že je to Dianino auto. Najednou se jí udělalo skoro špatně.

Neexistoval důvod, proč by Diane parkovala právě tady. Žádný důvod, který by neznamenal něco hrozného.

Otočila se. Liam zůstal sedět ve voze. Typické. Nehodlal si namočit nohy, zbytečně mrznout, když tohle všechno stejně považoval za nesmysl.

Blížila se k autu. Neviděla stopy pneumatik, protože sníh všechno přikryl.

„Diane?“ zavolala tiše.

Odpověď samozřejmě nepřišla.

Sníh byl mokrý, zůstával nalepený na předním i zadním skle, i na bočních oknech. Carmen tápavě přistoupila blíž. Cesta byla úzká, dveře auta půjdou otevřít, ale ne moc daleko.

Setřela sníh z okna u řidiče a se zatajeným dechem nahlédla dovnitř.

Uviděla Diane. Seděla za volantem a v první chvíli to vypadalo, že uvolněně spočívá v sedadle, což bylo sotva možné, protože proč by stála – podle množství sněhu na střeše už celé hodiny – bez topení na polní cestě, která se ztrácela někde na zasněženém obzoru.

A pak uviděla skvrny. Červené skvrny a cákance. Všude. Na předním skle, na palubní desce, na sedadlech, na stropě… Rozrazila dveře. Pach krve, který vyrazil z nitra vozu, byl hrozně silný. Zírala do Dianiných strnulých, vytřeštěných očí.

„Ach bože!“ zalapala po dechu. „Ach bože!“

Otočila se, zakřičela na Liama, zakřičela o pomoc, zaječela tak hlasitě, že vyplašila hejno ptáků, které se polekaně vzneslo. Liam slyšel naléhavost v jejím hlase a rychle k ní klopýtal sněhem. Odstrčil ji a podíval se do auta.

„Fuck!“ zamumlal. „Fuck!“

„Liame!“ zanaříkala Carmen. Věděla to. Prostě věděla, že se stalo něco příšerného. Ale kdo mohl udělat něco takového? Kdo to udělal?

Liam vytáhl mobil. Byl úplně bledý. „Okamžitě volám policii,“ rozhodl se.

4

Anna věděla, že Dalina bude naštvaná, když ráno nedokončí úklid, ale nedokázala prostě vstát, obléknout se a odjet do Scarboroughu. Den byl studený a potemnělý, nakonec začalo dokonce sněžit. Sužovala ji deprese – to se v tuhle roční dobu stávalo často – a měla špatné svědomí. Scéna ze včerejšího večera jí nedovolila usnout, neustále viděla tu postavu, která náhle stála na ulici, auto, které prudce zabrzdilo. Anně byly jasné dvě věci – osoba, která zastavila vůz, byl muž. A za volantem auta seděla žena. Možná Diane Bristowová z kurzu vaření.

Proč ale dovolila úplně cizímu člověku, aby k ní nastoupil? Ve tmě. V liduprázdné krajině.

Proč její auto krátce nato stálo v parkovacím pruhu na okraji nějaké pastviny?

Měla jsem vystoupit a jít se podívat, vyčítala si Anna. Buď toho chlápka znala a všechno bylo v pořádku, takže bych si nemusela dělat starosti. Nebo ta žena, ať už to byl kdokoliv, byla opravdu tak šílená, že nechala do svého auta nastoupit úplně cizího člověka a ocitla se ve vážných problémech. A já jsem jí mohla pomoct.

I když… třeba proti někomu ozbrojenému?

Měla prostě strach. Bála se na té opuštěné venkovské silnici opustit bezpečí svého auta a jít se podívat, jestli se jiné ženě v těsné blízkosti právě neděje něco zlého. Ji ale v tom spěchu nenapadlo nic chytrého. Mohla zajet do odstavného pruhu, centrálně zamknout své auto a pootevřít okno. Mohla zavolat. Přijet blíž. Případného pachatele by to přinejmenším znejistilo a třeba by utekl. Nebo by vyplašila mileneckou dvojici, která by jí poradila, aby se zatraceně starala o sebe.

To by bylo nejlepší.

Místo toho prostě projela kolem, zabarikádovala se ve svém domku a zavrtala se do postele. A zkoušela si namluvit, že je všechno v pořádku, že si dělá naprosto zbytečné starosti. Nepodařilo se jí ale umlčet vnitřní hlas, který jí nemilosrdně připomínal, že se zachovala zbaběle.

Někdy k ránu konečně usnula a probrala se v půl deváté. To už měla být dávno v agentuře. Zavolala Dalině a snažila se, aby její hlas zněl co nejvíc nemocně.

„Není mi vůbec dobře. Myslím, že jsem něco chytila. Radši dneska zůstanu v posteli.“

„Vždyť jsi včera byla úplně zdravá,“ podivila se Dalina, která Annu viděla předchozí den těsně před kurzem vaření. „Jak můžeš být najednou na umření?“

To byla typická Dalina ve své cynické, agresivní poloze. Anna přece neřekla, že je jí na umření.

„Asi nějaký virus. Každopádně mě šíleně bolí hlava a všechny kosti.“

Dalina teatrálně a hlasitě vzdychla. „Tak prostě musím uklízet. Panebože, a přitom se mi tam hromadí účetnictví… Myslíš, že budeš zítra v pořádku na speeddating?“

„Určitě, když teď zůstanu v klidu.“

Dalina bez pozdravu zavěsila.

Kozo pitomá, pomyslela si Anna. Na tyhle věci by sis konečně mohla pořídit uklízečku. Jak může člověk být tak neskutečně hamižný?

Zavolala svému příteli Samovi, ale nebral to. Určitě už se věnoval prvnímu klientovi.

Nechala mu zprávu. Jsem doma. Zavolej mi, prosím.

Uvařila si kávu a vzala si šálek do postele. Zadívala se do vířících vloček za oknem, ale pořád měla před očima to auto v parkovacím pruhu. A toho muže, který najednou stál na silnici. Každý řidič by v tu chvíli automaticky zastavil. Diane (pokud to byla ona) samozřejmě nemohla tak rychle zamknout celé auto, takže muž otevřel dveře u spolujezdce a už se sunul dovnitř. Anna si vzpomněla na to, co si pomyslela: Proč ho nechává nastoupit?

Čím častěji si tu scénu v duchu přehrávala, tím jasnější jí bylo, že žena před ní určitě nenechala toho muže nastoupit dobrovolně. On to prostě provedl rychle jako blesk. Ale hned pokračovali v cestě. Mohla mu odporovat?

Možná měl zbraň. Nůž nebo pistoli. Anna nic takového nezahlédla, ale byla tma a všechno se odehrálo hrozně rychle.

Zamrazilo ji, přestože byla v teple pod dekou.

Po poledni jí zavolal Sam.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. „Neměla bys být v Trouvemoi?“

„Řekla jsem Dalině, že jsem nemocná. Same, mně je ale opravdu mizerně. Myslím, že jsem udělala něco hodně špatnýho.“

„Cos udělala?“ zeptal se Sam svým klidným hlasem profesionálního kouče. Uměl mluvit úplně normálně, ale když někdo naznačil, že má problém, jeho hlas se změnil. Sam provozoval ve Scarboroughu praxi karierního kouče. Když mu připadalo, že je někdo v jeho blízkém okolí ustaraný nebo rozrušený, podvědomě se okamžitě proměnil v terapeuta.

„Vlastně jsem spíš něco neudělala,“ řekla Anna a rozplakala se.

Nakonec se jí podařilo vylíčit mu událost ze včerejšího večera. Sam naštěstí zůstal poměrně klidný.

„Tahle situace může mít spoustu nevinných vysvětlení,“ usoudil. „Nejpravděpodobnější je, že se ti dva znali a dali si prostě schůzku právě na tom místě.“

„Tam je ale úplná pustina!“

„Podle tvého popisu to nebylo moc daleko za Scarboroughem.
On třeba vyrazil pěšky a ona ho dohnala. Nebo tak něco.“

„Já myslím, že to byla Diane. Z mého kuchařského kurzu.“

„No a proč ne? Proč by nemohla někoho známého vzít do auta?“

„Diane skoro nikoho nezná.“

„No, předpokládám, že někoho určitě ano.“

„Já mám prostě mizernej pocit.“

„Víš co?“ navrhl Sam. „Skoč hned teď do auta, jeď se podívat na místo, kde jsi včera viděla ten vůz naposledy, a prostě zjisti, jestli tam ještě stojí.“

„A když ano?“

„Vjedeš na ten parkovací pruh a podíváš se do něj. Nemusíš vystupovat, jenom se koukneš. Já ale myslím, že tam nebude.“

„Což ale ještě nemusí znamenat, že se nic nestalo. Ten chlápek ji mohl zabít a odjet v jejím voze.“

Když to vyslovila nahlas, znělo to opravdu šíleně. Jako z nějakého filmu nebo knihy. Nebo jako v televizním pořadu Na stopě, kde se pátralo po zločincích. Šlo o skutečné případy. Zločin samozřejmě existoval, neustále a všude.