Go As A River

Copyright © Shelley Read, 2023

International Rights Management: Susanna Lea Associates

v zastoupení Spiegel & Grau, LLC

Translation © Jana Hlávková, 2023

Copyright © Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-238-5

ISBN mobi: 978-80-7689-239-2

Pro Richarda a Kathryn,

mé rodiče a průvodce

Pro Averyho a Owena,

kteří jsou mi inspirací

A pro Erika, navždy mého...

V určitém okamžiku řeknete

lesům, moři, horám, světu:

Teď jsem připravený.

Annie Dillardová

Prolog

Představte si, co prodlévá v temnotě jezerního dna. Trosky, vyplavené z řek nebo vyvržené z lodí, postupně zarůstají a měknou. Rozmrzelé ryby proplouvají svými podivnými životy, daleko od háčků, v neoddělitelném sepjetí dechu a pohybu. Představte si ostrůvky jezerních rostlin tančící jako pružné ženy, když je nikdo nepozoruje. Stojíte na břehu jezera, nízké vlny vám olizují boty a vy přemýšlíte, jak blízko jste světu tichému a cizímu jako měsíc, kam nedosáhne světlo, teplo ani zvuky.

Na dně jezera je můj domov. Leží tam naše farma, uvězněná v bahně, její zbytky k nerozeznání od trosek lodí. Pozůstatky mé ložnice a obýváku. O nedělích v něm sedávala naše rodina a teď se jimi proplétají lesklí pstruzi. Hnijící chlévy a koryta. Rezivějící zámotek ostnatého drátu. Kdysi úrodná půda ležící ladem.

Historické knihy možná jednou budou líčit projekt přehrady Blue Mesa jako hrdinský čin, jako součást velkolepého plánu, jak přivést vzácnou vodu z přítoků řeky Colorado na vyprahlý Jihozápad. Je možné, že úmysly, které ucpaly kdysi divokou řeku Gunnison a donutily ji stát se jezerem, skutečně byly dobré. Ale já znám úplně jiný příběh.

Když ještě řeka Gunnison protékala údolím, kde jsem se narodila, svižná a pěnící, stávala jsem v těchto místech po kolena ve vodě a nad námi se zvedala rozlehlá a osamělá Velká modrá divočina. Přesně jsem věděla, jak se městečko Iola každé ráno probudí, provoněné snídaněmi a oživlé ruchem na farmách a rančích, jak vycházející slunce osvětlí východní stranu Hlavní třídy a pak se pomalu přesune k okraji města, přes koleje a školní dvůr, aby na malém kostele rozzářilo jediné rozetové okno s červenomodrou vitráží. Orientovala jsem se ve svém životě podle tlumeného hvízdání vlaku v 9:22, v 14:05, v 17:47. Znala jsem všechny zkratky a všechny místní obyvatele a sukovitý strom, nejstarší z celého našeho rodinného sadu, který neustále plodil ty nejsladší broskve. A nejspíš lépe než většina ostatních lidí jsem znala smutek tohoto místa.

Dobré úmysly přemístily iolský hřbitov vysoko na kopec, kde stojí dodnes, za bílý železný plot, zohýbaný a zkroucený tíhou sněhu. Doufám, že náhrobní kameny členů mé rodiny jsou správně přiřazeny k příslušným ostatkům. A ty dobré úmysly nakonec celé město Iola v Coloradu utopily.

Představte si město, mlčící, zapomenuté, tlející na dně jezera, které kdysi bývalo řekou. A jestli teď přemýšlíte o tom, zda se radosti a bolesti místa spláchnou, když se zvedne povodňová vlna a odplaví je, pak vám můžu říct, že nespláchnou. Krajiny našeho mládí nás utvářejí a my si je neseme v sobě. Opředené vším, co nám daly a vzaly, zůstávají součástí toho, čím se stáváme.

ČÁST I

1948–1949

Jedna

1948

Nebyl na něj moc pěkný pohled.

Alespoň ne zpočátku.

„Pardon,“ řekl mladík a umouněným palcem a ukazováčkem si zatahal za okraj potrhané červené kšiltovky. „Dostanu se tudy k ubytovně?“

Takhle jednoduché to bylo. Taková obyčejná otázka od špinavého cizince, který procházel po Hlavní třídě právě ve chvíli, kdy jsem dorazila na křižovatku se Severní Laurou.

Montérky a ruce černé od uhlí. Říkala jsem si, že je to mazivo z náprav nebo nános prachu z polí, přestože na obojí to bylo příliš tmavé. Na tvářích měl šmouhy. Pod stružkami potu se mu leskla opálená kůže a zpod čepice mu trčely rovné černé vlasy.

Ten podzimní den začal tak obyčejně jako ovesná kaše a volská oka, která jsem chlapům naservírovala k snídani. Nevšimla jsem si ničeho neobvyklého a pokračovala jsem ve své péči o domácnost a poslušná zvířata v ohradách. V chladném ránu jsem natrhala dva košíky pozdních broskví a jako každý den jsem na rozvrzaném vozíku za kolem rozvezla vše, co jsem měla, pak jsem se vrátila domů a začala jsem vařit oběd. Ale pochopila jsem, jak se pod obyčejností skrývá výjimečnost, jako hluboký a tajemný svět pod mořskou hladinou.

„Tudy se dostaneš ke všemu,“ odpověděla jsem.

Nesnažila jsem se být vtipná ani upoutat jeho pozornost, ale způsob, jakým se odmlčel a lehce zkřivil rty v úsměvu, prozrazoval, že ho moje odpověď pobavila. Když se na mě takhle díval, rozechvěly se mi vnitřnosti.

„Myslela jsem to tak, že tohle je vážně malý město.“ Snažila jsem se uvést věci na pravou míru, objasnit, že nejsem ten typ holky, které by si kluci všímali nebo se zastavovali na rohu ulice, aby se na ni usmáli.

Cizincovy oči byly tmavé a lesklé jako havraní křídla. A laskavé. Právě laskavost si z těch očí pamatuju nejlépe, od prvního pohledu až do toho posledního. Laskavost, která jako by vyvěrala z jeho nitra a rozlévala se jako voda z přetékající studny. Chvíli si mě prohlížel, stále s úsměvem, a pak si znovu zatahal za okraj čepice a pokračoval v cestě směrem k ubytovně Dunlapových téměř na konci Hlavní třídy.

Je pravda, že tenhle jediný rozpadající se chodník vedl ke všemu. Vedle Dunlapovic ubytovny tu byl také hotel Iola pro nóbl lidi a zezadu na něj nalepená hospoda pro ty, kteří se rádi napijí, Jerniganova čerpací stanice, železářství a pošta, kavárna neustále provoněná kávou a slaninou a Chapmanův Velký-Malý obchod s potravinami, pultem s lahůdkami a obrovskou porcí drbů. Na západním konci toho všeho, mezi školní budovou, kam jsem kdysi chodila, a kostelem z bílého dřeva, kde každou neděli, když byla matka ještě naživu, sedávala celá naše rodina, vyparáděná a spořádaná, se tyčil vysoký stožár s vlajkou. Hlavní třída se za ním prudce zařízla do svahu jako tečka za krátkou větou.

Měla jsem namířeno stejným směrem jako cizinec, šla jsem vytáhnout bratra z pokeru ze srubu za Jerniganovými, ale rozhodně jsem tomu klukovi nechtěla šlapat na paty. Tak jsem se zastavila na rohu a zaclonila si oči před odpoledním sluncem, abych viděla, jak pokračuje ve své cestě. Kráčel pomalu, nenuceně, jako by jeho jediným cílem bylo udělat další krok. Ruce se mu houpaly podél boků a hlava jako by o fous zaostávala. Pod kšandami montérek mu špinavé bílé tričko těsně obepínalo tělo. Byl štíhlý a měl svalnatá ramena, jako mívají dělníci.

Náhle se otočil, jako by cítil můj pohled, a na jeho špinavé tváři se zablýskl oslnivý úsměv. Přistihl mě, jak si ho prohlížím, a já jsem zalapala po dechu. Na krku mě pošimrala vlna horka. Zatahal si opět za kšilt čepice, otočil se a šel dál. A přestože jsem mu neviděla do tváře, byla jsem si jistá, že se pořád usmívá.

Teď už vím, že právě tenhle okamžik byl osudový. Mohla jsem se totiž otočit a zamířit zpátky po Severní Lauře, k domovu a k plotně s večeří, mohla jsem nechat Setha, aby se domů na naši farmu dopotácel sám, aby se vplížil do dveří a vrazil přímo do táty a strýčka Oga a taky si to sám pekelně odskákal. Mohla jsem aspoň přejít na druhou stranu Hlavní, aby nás od sebe oddělovalo tu a tam zaparkované auto a řada žloutnoucích topolů. Ale neudělala jsem to, což změnilo celý svět.

Místo toho jsem udělala další pomalý krok vpřed a pak další, intuitivně jsem cítila význam každého rozhodnutí zvednout nohu, natáhnout ji dopředu a pak zase spustit na zem.

O lásce a přitažlivosti se mnou nikdy nikdo nemluvil. Když moje matka zemřela, byla jsem ještě moc malá, a tak se se mnou o tato tajemství nepodělila. Ale i kdyby žila, nedokážu si představit, že by si o tom se mnou povídala. Byla to tichá, spořádaná žena, nesmírně poslušná Bohu a všemu, co se od ní očekávalo. Co si pamatuju, matka mě i mého bratra milovala, ale svou lásku dávala najevo vždy jen v přísných mezích, neustále nás udržovala ve vážném strachu, jak obstojíme v Soudný den. Občas jsem zahlédla její pečlivě skrývanou vášeň, ať už divokou, rozpoutanou na našich zadcích černou gumovou plácačkou na mouchy, nebo jemnější, v sotva patrných stopách po rychle otřených slzách uroněných při modlitbě, ale nikdy jsem neviděla, že by někdy políbila nebo dokonce objala mého otce. Ačkoli moji rodiče vedli naši rodinu i naši farmu jako výkonní a spolehliví partneři, nevšimla jsem si, že by mezi nimi byla nějaká láska jako mezi mužem a ženou. Láska pro mě byla neznámým územím, k němuž jsem neměla mapu.

Až na tohle: Toho pochmurného podzimního soumraku, těsně po mých dvanáctých narozeninách, jsem se dívala z okna v chodbě, když po mokré štěrkové cestě přijel ve svém dlouhém, červenobílém autě šerif Lyle a rozvážně kráčel k mému otci. Přes zadýchané sklo jsem pozorovala, jak můj táta pomalu klesl na kolena, přímo do toho deštěm rozmáčeného bahna. Vyhlížela jsem svou matku, bratrance Calama a tetu Vivian, kteří se měli vrátit z rozvozu broskví přes průsmyk do Canyon City, ale měli už několik hodin zpoždění. Otec je také vyhlížel. Byl z jejich nepřítomnosti jako na trní a celý večer hrabal vodou nacucané listí, které obvykle nechával přes zimu kompostovat na trávníku. Když se táta zhroutil pod tíhou šerifových slov, mé mladé srdce pochopilo dvě nezvratné pravdy: chybějící členové mojí rodiny se už domů nevrátí a otec mou matku miloval. Sice se mnou nikdy o lásce nemluvili, ani ji nijak nedávali najevo, ale tehdy jsem si uvědomila, že oba věděli, že se milují, svým vlastním, tichým způsobem. Z jejich téměř neviditelného vztahu – a také ze suchých, prozaických očí, s nimiž můj otec později vešel do domu a zádumčivě nám se Sethem sdělil zprávu o matčině smrti – jsem se dozvěděla, že láska je soukromá záležitost, o niž mají pečovat a kterou mají dokonce i oplakávat jen dvě bytosti. Patří jen jim a nikomu jinému, jako tajný poklad, jako osobní báseň.

Jinak jsem nevěděla nic, natož pak o počátcích lásky, o té nevysvětlitelné síle přitahující jednoho člověka k druhému, o tom, proč kolem vás někteří kluci projdou bez povšimnutí, ale ten další vás přitáhne stejně nepochybně jako gravitace, a od té chvíle už necítíte nic než touhu.

Od toho kluka mě dělila pouhá polovina bloku, když jsme oba v jednu chvíli kráčeli po jednom úzkém chodníku v jednom malém městečku v Coloradu, kde lišky dávají dobrou noc. Sledovala jsem ho a přemýšlela jsem nad tím, že ať už přišel odkudkoli, z jakéhokoli místa a s jakoukoli zkušeností, oba jsme prožili svých sedmnáct let, on možná o něco déle, nebo o něco méně, aniž bychom věděli, že ten druhý na této zemi existuje. Teď, v tuhle chvíli, se naše životy z nějakého důvodu protnuly tak jistě jako Severní Laura s Hlavní.

Vzdálenost mezi námi se postupně zkracovala, ze tří domů na dva, pak na jeden, a když jsem si uvědomila, že on velmi pozvolně zpomaluje, rozbušilo se mi srdce.

Netušila jsem, co mám dělat. Kdybych také zpomalila, poznal by, že se od něj vzdaluji a že mu věnuji příliš velkou pozornost na to, že ho vůbec neznám. Jenže kdybych pokračovala stále stejnou rychlostí, brzy bych ho dohnala. A co pak? Nebo ještě hůř, předešla bych ho a pak by se mi do zad zavrtával jeho pohled. Určitě by si všiml, jak neohrabaně chodím, že jsem v obnošených kožených botách naboso a že mé staré bordó školní šaty už jsou mi skoro malé, určitě by si prohlížel mé nudné rovné hnědé vlasy, které jsem si nemyla od nedělní koupele.

A tak jsem zpomalila. Jako by ho ke mně poutala nějaká neviditelná šňůra, zpomalil také. Zpomalila jsem ještě víc a on také. Už se sotva pohyboval. A pak se zastavil úplně. Nezbývalo mi nic jiného než udělat totéž, a tak jsme tam stáli, přímo na Hlavní třídě, jako dvě poblázněné sochy.

Vycítila jsem, že se nehýbal, aby si se mnou pohrál. Já jsem byla úplně zkamenělá. Ze strachu, nerozhodnosti a prvních matoucích záchvěvů touhy. Znala jsem toho kluka pouhých pár minut a ani ne jeden městský blok, a přesto se mé nitro už teď chvělo jako oblázky v říčním proudu.

Neslyšela jsem buclatou ženu místního doktora ani ocelová kola kočárku, který se ke mně zezadu blížil. Když se paní Bernettová s batoletem náhle vynořila po mém boku a snažila se mě nějak objet, vyděsila jsem se jako veverka.

Paní Bernettová se podezřívavě usmála a když stroze vyštěkla „Torie“, její tence vykrojené obočí se zvedlo v nevyřčené otázce.

Sotva jsem se vzmohla na zdvořilé přikývnutí, nedokázala jsem si ani vzpomenout na jméno dítěte nebo přátelsky natáhnout ruku a pohladit ho po blonďatých vlasech.

Cizinec udělal jeden nenápadný krok stranou, aby paní Bernettová mohla projít. Zvědavě si ho přeměřila od hlavy až k patě a nepatrně se usmála, když se dotkl kšiltovky a řekl: „Madam.“ Pak se na mě zamračeně ohlédla, jako by se snažila rozluštit nějakou hádanku, nakonec se otočila a kličkovala dál směrem do města.

A my jsme skutečně byli jako hádanka, tenhle kluk a já. Hádanka, která zněla: Co, když se jednou sváže, má navždy spojené osudy? A odpověď: Dvě loutky na jednom provázku.

„Victorie,“ řekl s nenucenou důvěrností, když se na mě konečně otočil a postavil se ke mně čelem. „Ty mě sleduješ?“ Zřejmě se chtěl teď ukázat, jak je bystrý. Zasmál se nad svým vlastním vtipem stejně pobaveně jako nad tím, co si mylně vyložil jako můj.

Zarazila jsem se jako dítě, kterého chytili při krádeži pětikoruny, a pak jsem se vzmohla jen na: „Ne.“

Založil si své opálené ruce a nic neodpověděl. Nedokázala jsem říct, jestli přemýšlí nad svou otázkou, nebo nade mnou, nebo snad nad touhle shodou náhod.

Když už jsem to ticho nemohla snést, narovnala jsem se v předstíraném klidu a zeptala jsem se ho: „Jak víš, jak se jmenuju?“

„Dávám pozor,“ řekl. Byl přímočarý, a přesto jaksi skromný. „Victorie,“ zopakoval pomalu, zřejmě pro čiré potěšení z toho, jak se mu slabiky převalují v ústech. „To je jméno pro královnu.“

Šarm neladil s jeho neupraveným vzhledem, a i přes mou nesmírnou snahu chovat se odměřeně poznal, že si to myslím. Jeho tmavé oči se rozšířily v pozvánce ještě předtím, než ji skutečně vyslovil: „Chceš se se mnou projít? Myslím přímo tady,“ ukázal vedle sebe, „jak se sluší a patří?“

Zarazila jsem se, protože ano, chtěla jsem jít vedle něj, ale něco mě nechtělo pustit. Buď slušnost, nebo opravdová pubertální rozpačitost. Nebo to možná byla předtucha. „Ne, díky,“ řekla jsem, „vždyť já jsem ani… chci říct… ani nevím, jak…“

„Wil,“ skočil mi do řeči dřív, než jsem se stačila zeptat. „Wilson Moon.“ Chvíli mi nechal v uších znít své celé jméno a pak napřáhl ruku a udělal krok ke mně. „Těší mě, že vás poznávám, slečno Victorie.“ Náhle velmi zvážněl, počkal, až já udělám krok do prostoru mezi námi, a vzal mou ruku do své.

Znepokojeně jsem zaváhala a pak jsem se uklonila. Nevím, koho z nás to překvapilo víc. Naposledy jsem se ukláněla jako malá holka v nedělní škole, ale to gesto mi blesklo v hlavě jako jediná věc, kterou jsem mohla udělat. Tak moc jsem se bála dotknout jeho ruky. Připadala jsem si teď dost hloupě a čekala jsem, že se mi bude smát, ale to se nestalo. Jeho úsměv se rozšířil, usmíval se zářivě, skvěle, upřímně, ale nebyl v tom ani nejmenší posměšek. Chápavě přikývl, spustil ruku, nechal ji vklouznout do kapsy svých špinavých montérek a zůstal přede mnou stát.

Jak jsem tam tehdy stála, přikovaná jeho pohledem, nedokázala jsem to pochopit, ale později jsem zjistila, že Wilson Moon nevnímá čas tak jako většina lidí. A vlastně ani jiné věci. Nikdy nespěchal, nikdy se nervózně neošíval, ani nepovažoval ticho vznášející se mezi dvěma lidmi za nádobu trapnosti, kterou je třeba zaplnit tlacháním. Málokdy se díval do budoucnosti, a ještě méně do minulosti, ale oběma rukama se držel přítomného okamžiku, obdivoval všechny detaily, neomlouval se ani neměl pocit, že by to mělo být jinak. Nic z toho jsem nemohla vědět, když jsem tam nehnutě stála na Hlavní třídě, ale později jsem se od něj naučila jeho vlastní moudrosti a časem jsem se naučila tuhle moudrost používat, když jsem ji nejvíce potřebovala.

Takže ano, onoho říjnového odpoledne jsem svou odpověď změnila a přijala jsem pozvání procházet se bok po boku po Hlavní třídě s klukem jménem Wilson Moon, který už nebyl cizincem.

Ačkoli naše konverzace byla jen taková zdvořilostní a procházka krátká, když jsme dorazili k Dunlapovým a vystoupali po sešlapaných schodech na verandu, ani jeden z nás se nechtěl rozloučit. Postávala jsem s ním v oprýskaných dveřích a srdce mi bušilo jako splašené.

Wil mi toho o sobě moc neprozradil. Dokonce jsem se zeptala, jestli se Wil, zkráceně z Wilson, píše s jedním „el“ nebo se dvěma, ale on jen pokrčil rameny a odpověděl: „Jak chceš.“ Toho dne jsem se o Wilsonu Moonovi dozvěděla jen jednu jedinou věc. Pracoval v uhelných dolech v Dolores a utekl.

„Prostě jsem se zvednul a šel, měl jsem toho plný zuby,“ řekl. „‚Uteč,‘ říkal mi můj vnitřní hlas. ‚Dělej, běž.‘“ Vagony naložené uhlím směřující na trať Durango-Silverton byly připravené k odvozu, řekl mi, a když se ozvala píšťalka vlaku, znělo to, jako by ho volala, dlouze, pronikavě a neodbytně. Věděl jen to, že tyhle vagony jedou na nějaké jiné místo, než kde je teď on. Když se vlak začal pomalu sunout vpřed, vyškrábal se po zrezivělém žebříku na jeden z vagonů a vyskočil na teplé, černé uhelné lože. Jeho šéf ho viděl a chvíli běžel za vlakem, hulákal, nadával a zuřivě mával kloboukem. Zanedlouho se už důlní mistr i celé doly ztrácely v dálce a Wilson Moon otočil tvář proti větru.

„Tys ani nevěděl, kam máš namířeno? Kde skončíš?“ zeptala jsem se.

„Je to celkem jedno,“ odpověděl, „všechna místa jsou asi tak stejně dobrá, nebo ne?“

Jediné místo, které jsem kdy znala, byla Iola a okolní krajina lemující široký, rovný úsek řeky Gunnison. Městečko se choulilo na úpatí Velké modré divočiny rozprostírající se jižním směrem, a na západě a severu se tyčily Losí hory. Směrem na východ se podél řeky jako dlouhý chvost rozvíjela mozaika farem a rančů. Já i můj bratr jsme se narodili na farmě, kterou můj tatínek zdědil po svém tatínkovi, ve vysoké železné posteli, která zabírala polovinu světle žluté místnosti přistavěné k zadní části domu. Ta místnost bývala určená jen pro porody a návštěvy, dokud se k nám po té nehodě nepřistěhoval strýček Og. Naše farma nebyla ničím výjimečná, nebyla ani moc velká, pouhých 47 akrů včetně stodol a domu a štěrkové příjezdové cesty, která se táhla donekonečna jako vytí vlků. Ale od stodoly až k zadnímu plotu se na našem pozemku rozkládal jediný broskvoňový sad v celém okrese Gunnison, který plodil masité, růžové a sladké plody. Východní hranici našeho pozemku vykrajovaly křivolaké břehy Vrbového potoku, jehož čerstvá ledová voda z tajících horských sněhů dychtila napojit naše stromy a skromné řádky brambor a cibule. Po nocích mi potok zpíval za oknem ložnice ukolébavky. Uklidňoval mě, když jsem se ukládala k odpočinku do postele se špruslemi, v níž jsem prospala téměř všechny noci svého dosavadního života. Východ slunce nad vzdálenou horu Tenderfoot a dlouhé pískání tří vlaků, které den co den projížděly nádražím na kraji města, byly mými nejspolehlivějšími hodinkami. Přesně jsem věděla, jak se slunce odpoledne sklene do malého kuchyňského okna a za zimních rán osvětlí celou délku borovicového stolu. Věděla jsem, že divoké krokusy a fialové ostrožky vykouknou na naší farmě každé jaro jako první, zatímco vrbovky a zlatobýly se objeví jako poslední.

Věděla jsem, že když se vylíhnou jepice, snese se na řeku tucet vlaštovek, a právě v tu chvíli se na tátovu udici chytí duhový pstruh. A věděla jsem, že ty nejzuřivější bouře, temné a zlověstné jako samo peklo, se téměř vždy přeženou přes severozápadní vrcholky a že těsně předtím, než se obloha rozbouří, utichnou všichni zpěvní ptáci, havrani a straky.

Takže ne, v mé mysli nebyla všechna místa asi tak stejně dobrá, a udivilo mě, jak to, že tenhle kluk vypadá, jako by nevěděl, co je domov.

„A co tvoje věci?“ zeptala jsem se, zaujatá představou tuláckého života.

„To je to samý,“ pokrčil rameny a ušklíbl se, jako by o věcech věděl něco, co já ne, což se nakonec ukázalo být pravda. Nakonec mě naučil, jak skutečný může být život vyprázdněný od všeho kromě toho nejnutnějšího, a že když na to přijde, nezáleží na ničem jiném než na odhodlání žít dál. Kdyby mi to řekl hned, určitě bych mu to neuvěřila. Ale čas dělá své.

Nedokázala jsem vymyslet záminku, proč bych ho měla následovat k Dunlapovým. I kdybych tady nebyla s tímhle cizím klukem, žádná spořádaná dívka nechodí po levných noclehárnách bez řádného důvodu a důvěryhodného doprovodu. Navíc se už blížil čas večeře a já jsem před sebou měla ještě nelehký úkol vytáhnout Setha od pokeru a dovléct ho domů, než se vrátí táta ze sklizně posledního sena od pana Mitchella.

„Tak jo...“ povzdechla jsem si, abych mu naznačila, že je na čase se rozloučit, ale neudělala jsem ani krok. Čekala jsem, že po mém vzoru teď převezme iniciativu on, ale on neudělal nic, byl v klidu, uvolněný, usmíval se na mě a párkrát vzhlédl k obloze, jako by si v chuchvalcích podvečerních mraků něco četl.

„Asi bych už měla jít,“ řekla jsem nakonec. „Dělat večeři a tak.“

Wil se znovu zadíval na oblohu a pak se zeptal, jestli se s ním druhý den sejdu, ukážu mu okolí, přinesu mu kus koláče nebo tak něco.

„Koneckonců,“ dodal, „ty jsi jediný člověk, kterého v tomhle malém rozkošném městečku znám.“

„No, jenže ty mě neznáš,“ řekla jsem. „Aspoň ne moc.“

„Ale to víš, že tě znám.“ Mrkl na mě. „Seš slečna Victorie, královna Ioly.“ Uklonil se a zatočil rukou v karikatuře pukrlete, jako by se klaněl skutečné královně, a já se rozesmála. Pak se napřímil a díval se na mě tak dlouho, až jsem si myslela, že se rozplynu jako čokoláda v nízkých paprscích večerního slunce plazících se přes naši verandu. Nic neříkal, ale já měla pocit, že o mně ví neskutečně mnoho. Přiblížil se ke mně. Poprvé jsem k němu zhluboka přičichla, ostrá vůně pižma byla podivně lákavá. Na okamžik jsem se ponořila do jeho bezedných tmavých očí.

Jak může člověk prožít sedmnáct let, aniž by se vůbec zamyslel nad tím, jestli ho někdo zná? Nikdy předtím mě nenapadlo, že by někdo mohl nahlédnout do mého nitra a spatřit mě tam. Stála jsem na zaprášených schodech noclehárny a připadala si průhledná, jako by mě Wilson Moon držel proti světlu způsobem, jaký jsem si před setkáním s ním ani nedokázala představit.

Udělala jsem nesmělý krok vzad a pak jsem souhlasila, že se druhého dne zase potkáme. Chtěla jsem z něj víc, jako když člověk touží po slunci, které se příliš dlouho skrývalo za mraky. Jenže než jsme se mohli domluvit, zvolit si čas, místo a záminku k setkání, přiřítil se ke mně zprostřed Hlavní třídy známý hlas a zasáhl mě jako kámen.

„Torie!“

Uprostřed Hlavní stál můj bratr Seth, kymácel se a v levé ruce svíral hrdlo hnědé pivní láhve.

„Torie, di od toho špinavýho hajzla!“ zamumlal a ukazoval lahví na Wila, přičemž po prašné cestě rozléval tmavé loužičky piva.

„Můj bratr. Je opilý,“ povzdechla jsem si k Wilovi a rychle se otočila. Seběhla jsem po Dunlapovic schodech, vyštěkla jsem na Wila podrážděné: „Musím jít,“ a spěchala jsem rychle za Sethem, aby už nestihl vyvést nic dalšího.

„Co je to za bastarda?“ procedil Seth koutkem přes Lucky Strike, která mu visela ze rtů. Otázku směřoval spíš na Wila než na mě.

„To není nikdo,“ řekla jsem a tlačila Setha před sebou pryč ulicí, ruce jsem měla na jeho ramenou, jako bych držela otěže neochotného mezka, a směrovala ho zpátky ke křižovatce Hlavní se Severní Laurou. Přestože byl Seth o víc než rok mladší, přerostl mě už před svými patnáctými narozeninami a za těch šest měsíců, které od té doby uplynuly, se vytáhl minimálně o dva další centimetry. Já jsem ale nebyla nijak vysoká a Seth byl ve srovnání s ostatními kluky jeho věku pořád malý a hřmotný, tělem i povahou jako boxer. Snažila jsem se ho odtlačit z Wilových očí a pryč od ostatních přihlížejících a dostat nás domů.

„Nějaký kluk, co se ptal na cestu, to je všechno.“ Lhala jsem, ačkoli ještě před necelými patnácti minutami to byla pravda. „Jen tudy prochází.“

„Hnědej hajzl…“

„Smrdíš, Sethe,“ přerušila jsem ho. „Hůř než ta ohrada pro prasata, kde bys měl bejt, až přijde táta.“

„Kašlu na tátu,“ zamumlal s opileckou kuráží, zhluboka potáhl z cigarety a pak ji odhodil na silnici.

„Tak prostě jednou udělej, co se ti řekne, a ušetříš nám všem spoustu nepříjemností,“ řekla jsem, Lucky Strike jsem zadupla a pak se ohlédla přes rameno, abych se ještě podívala na Wila. Stál pořád na verandě u Dunlapových a četl si ve mně jako v tajemném příběhu.

„Tak to ty prasata z toho svýho podělanýho chlívku dřív vyletěj, než mi budeš moct rozkazovat, holčičko. Nemysli si, že můžeš…“

„Sklapni, Sethe,“ vzdychla jsem. „Prostě drž hubu.“ Už jsem nedokázala snést ani slovo. V tu chvíli jsem ho nenáviděla ještě víc než kdy předtím. A moje nenávist už měla něco společného s Wilem. Už dlouho souvisela s tátou a strýcem Ogem a taky s matkou, bratrancem a tetou, na které jsem už začínala zapomínat. Většinou byl ale můj odpor k Sethovi syrový a drsný jako bodlák, který se každým dnem našich životů o něco zostřil.

Začala jsem do něj zezadu vší silou strkat. Dostal ránu, zapotácel se, pak dostal další ránu, celou cestu nadával, kňučel a srkal pivo, ale nijak se mi nebránil. Možná byl tak opilý, že mu to bylo jedno, nebo možná věděl, stejně dobře jako já, že než se slunce schová za hřeben, musí být v ohradě u prasat.

Odbočili jsme dolů na Severní Lauru. Na jejím slepém konci se trávou vinula tenká vyšlapaná stezka k naší farmě, míjela cíp borovicemi zarostlého pozemku bláznivé Ruby-Alice Akersové a křižovala široké travnaté pole. Byla to nejrychlejší cesta, jak se dostat z města na farmu a se Sethem jsme ji spolu prošli už tisíckrát. Když jsme byli malí, dávala máma Sethovi za úkol, ať na mě na téhle stezce dohlíží, na cestě do města i na cestě domů, přestože byl mladší a zdaleka ne tak zodpovědný jako já. Prostě jen proto, že byl kluk. Postupem let jsem na něj začala dávat pozor já, ne proto, že by mi to někdo řekl, ale protože jsem musela, kvůli sobě i kvůli němu, a nakonec i kvůli tátovi. Ale ať jsem se snažila sebevíc, nedokázala jsem Setha uchránit před problémy, které si způsobil sám, a už mi to vážně lezlo krkem.

Pospíchala jsem s ním po cestě, já ho tlačila, on klopýtal a nadával. Pak mu láhev vypadla z ruky. Než jsem si všimla, že mi spadla pod nohy, šlápla jsem přímo na ni a přepadla jsem dopředu, povalila Setha na zem a tvrdě jsem dopadla do hlíny na pravý bok a loket. Jenom maličkosti: volný stisk ruky opilého kluka, láhev v cestě, vymknutý kotník, roztržený rukáv u šatů. Ale často jsou to právě tyhle malé zvraty osudu, co mění naše životy nejvíce. Vábivý hvizd píšťalky parní lokomotivy, otázka cizího člověka na křižovatce, hnědá láhev ležící v blátě. Ať se snažíme sami sebe přesvědčit o opaku, okamžiky, kdy se posouváme a měníme, nelze opatrně utrhnout jako tu nejzralejší a nejsladší broskev z větve. V nekonečném klopýtání k sobě samým sklízíme úrodu, která nám byla dána.

Chvíli jsem ležela v blátě a netušila, co se děje. Seth se slabě zasmál a pak ztichl. Bolest se mi rozlévala po celé noze. Když jsem opatrně zvedla hrudník z hlíny, vklouzly pod něj zničehonic Wilovy paže s jistotou ženicha, který zvedá svou nevěstu. A přestože tam nebyl žádný práh, jen pole uschlých zlatobýlů a vysoké ostré trávy, pamatuji si ten okamžik jako náš začátek. Jeho dotek mě nevylekal, proti jeho něžnému objetí jsem neprotestovala. S lehkostí mě zvedl, přitiskl si mě na svou od uhlí umazanou hruď a já jsem věděla, že pokoušet se stoupat na svůj natékající kotník by bylo bláznovství.

„Tys mě sledoval,“ řekla jsem nekompromisně.

„Jo,“ odpověděl a podíval se na Setha, který ležel na boku na okraji cesty a nevěděl o sobě. „Co s ním uděláme?“ zeptal se Wil.

„Vykašleme se na něj.“ Moje odpověď Wila pobavila. Vykašleme se na něj, opakovala jsem si v duchu, šokovaná svou vzpourou v jazyce i v činech. Nechala bych bratra klidně spát v blátě. Nechala bych se odnést v náručí cizince.

Zachvěla jsem se. Nevím, jestli to bylo bolestí, vztekem nebo prvními jiskřičkami lásky. Možná vším dohromady. Ale moje tělo se třáslo, jako by mě Wil vytáhl ze zamrzlého rybníka. Rozešel se a moje paže obemkly jeho šlachovitý krk. Hlava se mu pod mou vahou lehce houpala, jako by přikyvovala na souhlas. V jeho náručí jsem se cítila lehká jako dítě a stejně tak důvěřivá. Takhle ochotně přijímat pomoc a ochranu, tak málo podezírat cizího kluka, to mi vůbec nebylo podobné.

JENŽE TA DÍVKA V JEHO NÁRUČÍ, to jsem byla já. Procházeli jsme po cestě, po které jsem kráčela celý život, způsobem, jaký jsem nikdy předtím nepoznala, a já jsem cítila, jak se všechno kolem mě nenápadně proměňuje. Otec už možná čekal na farmě a strýc Og nejspíš seděl v kolečkovém křesle vedle okna nebo na verandě, jako většinu dní. Oba dva se možná stanou svědky toho, jak mě přes pole přináší cizí kluk. Ale po letech obav z toho, že mě otec odsoudí nebo že se strýc rozčílí, mi najednou bylo jedno, co si budou myslet nebo jak budou reagovat. Ve srovnání s nesmírnou velikostí Wilovy náruče, která mě objímala, byli teď táta i Og i autorita i slušnost úplně nepatrní. Dokonce i hory kolem nás, dokonce i všechny následky mi připadaly bezvýznamně malé.

Toho rána jsem odešla ze statku jako obyčejná holka v obyčejný den. Zatím jsem netušila, jaká nová mapa se ve mně rozvinula, ale věděla jsem, že se vracím domů neobyčejná. Cítila jsem se tak, jak se museli cítit objevitelé, o nichž jsem se kdysi učila ve škole, když ze svého zdánlivě nekonečného moře zahlédli vzdálený a tajemný břeh. Náhle jsem se stala Magalhãesem svého vlastního nitra a nevěděla jsem, co jsem objevila. Položila jsem si hlavu na Wilovo široké rameno a přemýšlela, odkud pochází, kdo jsou jeho rodiče a jak dlouho vůbec takový tulák zůstává na jednom místě.

Dva

Na obzoru se objevil bílý statek, pak zchátralé kurníky, ohrada pro prasata a šedá, záplatovaná stodola, kde bylo uskladněné vybavení, bušlové koše a náš valach Ábel. Ploty ani stavení nikdo od léta před tou nehodou nenatřel. Ve skutečnosti se od té doby o farmu nikdo moc pořádně nestaral a teď, o pět let později, když tu nebyl bratranec Calamus, který vždy vše udržoval, ani máma, která mu říkala, co je potřeba, se naše farma podobala spíš jutovému pytli na brambory než tomu bílému plátnu, jímž bývala dřív. Vše se měnilo tak pomalu, že jsem si to až do téhle chvíle vůbec neuvědomila. Až teď, když jsem se snažila vnímat naši farmu tak, jak ji asi vidí Wil. V té farmě byl celý můj život, a když ji Wil poprvé spatřil, připadala jsem si vyčerpaná a ušmudlaná.

Chtěla jsem mu říct: „Ale tohle nejsme ve skutečnosti my... nebo aspoň ne já... prostě se stala nehoda a…“ A přesto, přímo před našimi zraky stál důkaz, jako konečné oznámení o úpadku mé rodiny. Kromě chátrajících budov tu byl ještě můj opilý bratr válející se v bahně za našimi zády, a teď i otcův rezavějící náklaďák vrčící po dlouhé příjezdové cestě. Když táta zastavil, vystoupil a rozzuřeným krokem se vydal směrem k nám, strýc Og vyjel s řinčením na kolečkovém křesle na oprýskanou přední verandu, aby mohl sledovat to, o čem bezpochyby doufal, že skončí rvačkou. Visela jsem ve Wilově náruči, neschopná vysvětlit nic z toho, co viděl, ani utéct zadem do našeho broskvoňového sadu, posledního krásného koutu naší farmy. Zavřela jsem oči a vyčkávala, až táta přijde a můj život se tak plně střetne s Wilovým.

Náraz přišel překvapivě zezadu.

Seth se probral. V tichosti nás pronásledoval, dokud se pevná cívka jeho hněvu nerozvinula do mohutného skoku, z nějž přistál na Wilových zádech. Bitka, která následovala, mi teď připadá neskutečná, moje vzpomínky jsou jen zpomaleným a rozostřeným záběrem toho, co se vlastně stalo. Vybavuju si detaily, které dodnes nedokážu pochopit, třeba jak mě Wil zvládl něžně položit na zem, mimo nebezpečí, a jak se nade mnou oba kluci točili jako malé tornádo, Wil tančil ve vzduchu jako pták, a snažil se vyhýbat Sethovým zuřivým úderům. Jasně si vybavuju tu pořádnou Wilovu ránu, která srazila Setha k zemi i s jeho nadávkami a zakrváceným nosem. Vybavuju si, jak přišel otec, sotva popadal dech, snažil se Setha vytáhnout na nohy a pak s roztaženýma rukama stanul mezi oběma protivníky jako rozhodčí.

Seth ztěžka oddechoval a hrudníkem odtlačoval tátovu dlaň, nadával Wilovi a snažil se k němu dostat. Wil klidně ustoupil a hleděl na Setha jako vlk, který si sebejistě prohlíží svou kořist.

„Kdo ksakru seš, kluku?“ houkl táta na Wila, pak varovně štěkl na Setha, aby se uklidnil, a sevřel v pěsti límeček jeho košile.

„Wilson Moon, pane,“ odpověděl Wil klidně, nespouštěl oči z mého bratra a upravoval si kšiltovku, která mu balancovala na hlavě.

„Takový jméno neznám,“ řekl táta.

„Jen tudy procházím, pane.“

„Jen procházíš s mojí dcerou v náručí a mým synem v zádech?“ Táta se zeptal hrubě, podezřívavě a zmateně.

„Ano, pane,“ odpověděl Wil bez jakéhokoli pokusu o vysvětlení. A pak jen dodal: „Ji jsem našel a toho druhýho se snažím zbavit.“

Táta se podíval na zem, kde jsem seděla já. Prohlížel si můj oteklý kotník a roztržené šaty, nezašel tak daleko, aby hledal odpověď v mých očích, a pak se zeptal: „Ten kluk ti ublížil?“

„Ne, tati,“ odpověděla jsem, „to byla Sethova chyba. Ten kluk mě našel zraněnou a jen mi pomohl domů, to je všechno.“

„To neni pravda!“ zavrčel Seth. „Ten hajzl nás sledoval z města, aby si na ni moh’ šáhnout svýma špinavýma prackama.“ Seth se natlačil na otce s novou zuřivostí, máchl pěstí do vzduchu směrem k Wilovi a vykřikl: „Já tě zabiju, ty mexikánskej parchante!“

Táta sevřel Setha pevněji a jeho oči pod srostlým obočím putovaly ode mě k Wilovi a pak zpět ke mně. Řekl Sethovi, aby držel hubu, a pak se mě vážně zeptal: „Bylo to tak?“

„Ne, tati,“ zopakovala jsem. „Seth je opilý, to je všechno.“

„To vidím,“ řekl táta a unaveně se podíval na syna, který konečně přestal vzdorovat jeho sevření. Visel teď na otcově pěsti a trucovitě kopal do hlíny jako vzteklé dítě.

Táta si Wila znovu prohlédl, pak na něj mávl volnou rukou a řekl: „Vypadni odsud. A už tě nikdy nechci vidět přiblížit se ani k mýmu pozemku ani k mý rodině. Je to jasný?“

„Ano, pane. Jasný jako facka,“ řekl Wil a zatahal si za kšiltovku.

Aniž se na mě podíval, otočil se a pevným krokem vyrazil přes žluté pole zpět směrem k městu. Zdálo se, že z něj levandulový obzor usrkával tak dlouho, dokud se úplně nezmenšil a nezmizel. Přemýšlela jsem, jestli zamířil na vlak. Jestli pro něj bylo jedno místo stejně dobré jako druhé, tak by mu teď jiné místo na trati mohlo vyhovovat víc než tohle město, kde žil Seth. Ani ve snu by mě nenapadlo, že jak postupně mizel v dálce, uvažoval o pravém opaku. Že by se pro něj Iola mohla stát místem, které je lepší než jakékoli jiné. Místem, odkud neutíká kvůli Sethovi, ale kde zůstává kvůli mně.

„Celou cestu od vás,“ vyprávěl mi později, když jsme spolu leželi zachumlaní v peřinách v jeho posteli, „jsem přemýšlel, jak se k tobě vrátit.“

Často jsem si přála, aby býval šel dál, naskočil na další vlak a odjel někam jinam.

Táta mého bratra znechuceně odstrčil a Seth se bez protestů odpotácel směrem k prasečím chlívkům. Táta se pak sehnul, s velkou námahou mě zvedl a odnesl na farmu. Ve srovnání s Wilem mi připadal kostnatý a kráčel nejistě, netížila ho ani tak moje váha, jako ty roky trápení po matčině smrti. Neodvážila jsem se ovinout mu ruce kolem krku jako Wilovi, protože jsem se bála, že ho stáhnu k zemi. Stejně jako farma, i můj otec každým dnem chřadl a teď jsem se v jeho kdysi silné náruči cítila, jako by mě nesl starý zesláblý mezek. Chtěla jsem mu říct, ať mě položí na zem, že se tam odbelhám, ale věděla jsem, že by mi nevyhověl. A tatínek neměl rád zbytečná slova.

Když mě nesl po vyšisovaných schodech na verandu a kolem Ogova vozíčku do hlavních dveří, strýc vysoce a dlouze hvízdl. Jeho škodolibý úsměv prozrazoval, že se mu představení líbilo, že ho moje zranění ani trochu nezajímá a že se těší na další problémy, které, bohužel, skutečně přišly. Táta si ho nevšímal a donesl mě dovnitř, kde mě položil na pohovku. Pak šel do kuchyně a zavolal doktoru Bernettovi. Položila jsem si nohu na mušelínové polštáře, které mi ručně ušila maminka, a čekala.

Máma říkala téhle místnosti salón. Směli jsme ho používat jen v neděli odpoledne, když jsme byli s chlapci umytí a zkrotlí po návštěvě kostela. Na dřevěné šachovnici jsme tam se Sethem a Calem hráli nekonečné hodiny dámu, polehávali jsme na pleteném koberci, všichni samá ruka samá noha, zatímco matka studovala v houpacím křesle v rohu Bibli a otec četl noviny a podřimoval na zlaté vlněné pohovce. Často nás navštěvovala teta Vivian, která měla pokoj v ubytovně ve městě. Snažila se sedět v tichosti a vyšívat, ale často práci odkládala a vyprávěla nám příběh, který četla v časopise Collier’s nebo viděla v Montrose v kině ve zpravodajském deníku před filmem. Nebýt jí, nedoslechla bych se o místě zvaném Hollywood ani o libozvučných jménech místních hvězd, jako byli například Erroll Flynn, Basil Rathbone, Greer Garsonová nebo moje oblíbené s hladkými oblými slabikami, Olivia de Havillandová. Tahle žena žila jen v mých představách, stejně krásná jako její jméno. Moje matka to všechno označovala za hlouposti, a o to náruživěji jsem hltala všechny ty pikantnosti, o které se s námi teta Viv dělila. Čas od času Vivian mámu přesvědčila, aby nám dovolila poslouchat v rádiu scénky Laurela a Hardyho. Kluci i já jsme se váleli smíchy, dokud ty blbinky nerozparádily Setha natolik, že se přestal ovládat a uštědřil Calovi ránu anebo ho vyprovokoval ke rvačce. Maminka pak nařídila rádio vypnout a všechny děti vyvést ze salonu. Zvedla jsem se neochotně, ale poslušně. Byla jsem zvyklá, že jsem se provinila jen tím, že jsem se s nimi spojila, a Viv na mě vždy vrhla vědoucí, omluvný pohled.

Jak jsem tam seděla, v tichém přítmí mezi duchy a čekala, až dorazí doktor a vyšetří můj kotník, usoudila jsem, že kdyby mě matka teď pozorovala z nějaké nebeské vyhlídky, určitě by mi vynadala, že mám nohu na pohovce. Na stěně proti mně visela bílá polička, kde matka uchovávala svou sbírku porcelánových křížků. Pod ní visel jeden z jejích zručně vyšitých biblických veršů, které vyráběla a rozvěšovala po celém domě coby inspiraci i napomenutí. Tenhle zobrazoval dvě v modlitbě sepjaté ruce, kolem nichž se ovíjel žalm: On musí růst, já však se menšit. Jan 3:30. Všimla jsem si vrstvy prachu na jeho tmavém dřevěném rámu a zastyděla jsem se. Na protější stěně visela další výšivka lemovaná stuhou z modrých květů: Hle, vyryl jsem si tě do dlaní, tvé zdi mám stále na očích. Izajáš 49:16. Matně jsem si vzpomněla na kázání v kostele, na tento žalm a na matku. Seděla jsem vedle ní v lavici, jak se sluší a patří, ona ke mně natáhla ruku a lehce mi stiskla stehno, pak si znovu spořádaně položila ruce do klína.

Z okna salonu jsem přes průsvitné záclony viděla hlavu a jedno tlusté rameno strýce Oga přelévající se přes vysoké dřevěné opěradlo jeho vozíku. Do tváře si nacpal paklík žvýkacího tabáku a pak zíral z verandy směrem, kterým odešel Wil, jako by stále sledoval jeho siluetu. Každých pár minut zvedl ke rtům červenou plechovku od kávy, aby si do ní odplivl, a pak si přihnul ze stříbrné placatky.

Ogden se dvořil tetě Viv právě v tomhle salónu. On sám byl ale tehdy tak moc jiný, že jsem jen stěží dokázala toho okouzlujícího mladého vysokoškoláka, který kdysi přišel na návštěvu, spojit se zlomeným, na verandě chřadnoucím mužem. S Viv se seznámili v roce 1941 na taneční zábavě Spring Fling na střední škole v Gunnisonu, kam Og chodil. Vivian šla se dvěma kamarádkami na tancovačku bez pozvání, všechny hledaly lásku a všem se podařilo nalákat nějakého studenta, který nakonec poklekl a požádal o ruku. Když se Vivian objevila ráno po zábavě u nás v kuchyni na snídani, radostí úplně bez sebe, vyprávěla nám, že její úlovek strčí všechny ostatní do kapsy.

Když k nám Ogdena o týden později přivedla na sobotní večeři, nemohla jsem s ní nesouhlasit. Viv mi řekla, že není hezký jako Clark Gable z filmu Stalo se jedné noci, ale neodolatelný jako Fred Astair ze Světa valčíků. Já jsem nikdy žádný film neviděla, takže jsem si nebyla jistá, co tím myslí, dokud jsem Oga nespatřila na vlastní oči, jak vyskočil ze svého červeného pontiacu a blížil se po naší cestičce krokem tak lehkým, až se zdálo, že se jeho do srdíčka prošité špičky bot jen sotva dotýkají země. Viv vypískla a vyběhla mu naproti a její hnědé lokny, které si tvarovala celé odpoledne, byly tak pevně přilakované k hlavě, že ani nemohly poskakovat. U vchodových dveří potřásl Og rukou tátovi a matce předal kytici. S červeným motýlkem na krku a ruku v ruce s chichotající se Vivian přihopkal na naši farmu jako vyparáděný zajíc.

Celý večer nám horlivě vyprávěl o svých dobrodružstvích a bavil celou naši rodinu jedním příběhem za druhým. Dokonce i moje matka, zjevně zaskočená jeho zápalem a jistě znepokojená otázkou jeho spásy, se párkrát jeho vtipům usmála. Nikdy jsem nepoznala nikoho, kdo by viděl východ slunce nad Velkým kaňonem, vystoupal do výšky přes 4 200 metrů nad mořem v nedalekém pohoří San Juan, jezdil na kovové sedačce zavěšené na laně a brázdil zasněžené svahy na dvou prknech připevněných k nohám na severu v Idahu. Ogden to všechno, a ještě mnoho dalšího, absolvoval se svým bratrem Jimmym a zdálo se, že když nám o tom vypráví, prožívá vzrušení z každé ze svých eskapád. Dokonce i vyskočil od jídelního stolu, aby nám předvedl, jak umí lyžovat. V rukou přimknutých k tělu a ohnutých do L držel imaginární hůlky, kolena měl pokrčená a pohupoval se v bocích. Vydával rytmické svištivé zvuky a sjížděl svah svých vzpomínek, zatímco my ostatní jsme seděli s příbory zvednutými uprostřed sousta a Vivian jen zářila.

Další sobotu přivedl Og na večeři i Jimmyho a k velké radosti mojí i kluků byla podívaná ještě velkolepější. Jimmy byl o pár let mladší než Og, stejně mrštný a dokázal vzplanout ještě víc. Navzájem se podporovali jako Bergen a McCarthy a vnesli do našeho domu život a smích.

Og a Vivian se vzali ještě toho roku těsně před sklizní. Kostel jsme vyzdobili světle růžovými stuhami a fialovými dračíky, které jsme s matkou uřízly na okraji sadu. Jimmy stál vedle Ogdena, když čekali, až Vivian dojde k oltáři, a oba se pochechtávali, jako by měli každou chvíli propuknout v hysterický záchvat.

Toho dne nemohl nikdo v tom dřevem pobitém kostele předvídat, že za tři měsíce se politici na druhém konci světa rozhodnou shodit bomby na havajský přístav, o kterém jsme nikdy neslyšeli, a odvlečou kvůli tomu Ogdena a Jimmyho do války.

Když mi bylo asi pět let, po Iole se jako mor roznesla zpráva, že se pan Massey, bankéř z Montrose, zdržel se svým nablýskaným slonovinovým auburne speedsterem na místních vlakových kolejích a rozdrtila ho projíždějící lokomotiva. Lidé vyprávěli, že pan Massey byl vmáčknutý do sedadla a celé auto se kolem něj stočilo jako kokon. Podle jiných zvěstí mu kola vlaku uřízla hlavu a podle ještě jiných byl vymrštěn z otevřeného kabrioletu na čelní sklo lokomotivy, aby se při posledním vydechnutí mohl podívat strojvedoucímu přímo do očí. Skutečnost byla taková, že pan Massey vyskočil z vozu ještě před nárazem a neštěstí tak unikl, ale historka nabyla tak bizarních rozměrů, že než se setmělo, téměř každý obyvatel našeho města se vydal na koni nebo na kole ke kolejím, aby se na zdeformovaný speedster podíval na vlastní oči. Zrovna jsme s tatínkem a Calem rozváželi broskve a já jsem seděla na obráceném bušlovém koši mezi jejich dvěma sedadly, když tatínek odbočil s náklaďákem na silnici, po které jsme obvykle nejezdili, a odvezl nás za nádraží a přes koleje. Nádherné auto, které jsme vždy tak obdivovali, když projíždělo po Hlavní třídě, ukázka jiného života, o němž se lidem v Iole ani nesnilo, se proměnilo v hromadu trosek, v pouhou obrovskou zmačkanou plechovku.

Table of Contents

ČÁST I

Jedna

Dva