The Girl from the Mountains

Copyright © Chrystyna Lucyk-Berger, 2021

Translation © Ina Leckie, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-198-2

ISBN mobi: 978-80-7689-199-9

Pro T – za to, že jsi mě nechala uchopit tvůj příběh a rozběhnout se s ním

Prolog

Duben 1942

Magda otevřela zadní dveře a spíš přeběhla, než přešla sněhem pocukrovaný trávník. Ze zvyku se zahleděla do obory na druhé straně cesty, kde ale v tuhle dobu žádná zvěř nebyla. Poryvy větru ohýbaly vršky stromů lemujících cestu. Tam, tam, ukazovaly všechny stejným směrem a popoháněly ji z kopce dolů, tudy se z toho dostaneš. Právě v tomhle lese, kde jsem se kdysi líbala s tím zrádcem, právě tady teď ukrývám tajemství odplaty.

U kované brány se ohlédla k vile Lišce. Ve vysokých obloukových oknech jídelny a salonu hnízdila tma. Jako by tam ani nikdo nebydlel. Už rok na ni ta žlutavá vápencová fasáda vůbec nepůsobila radostně. Dům byl stále dobře udržovaný, ale jeho duch se vytratil už tak dávno, že si Magda jen stěží dokázala vybavit, jak se tam dřív cítila milovaná a v bezpečí.

Zvedla západku, otevřela bránu a vyšla přes cestu k sýpce. Když půjdu kolem důlních štol, tak si mě snad nikdo nevšimne. Pak už zamířila rovnou do města. Věž s hodinami se vypínala k flanelově šedému nebi. Od Ohře i Labe se spolu s vířícími drobnými ledovými hrudečkami nesla vzduchem vůně mokrého prádla. Kroupy se tomu drobisku říkat nedá, ale ostřejší než déšť to rozhodně je. Prostě sněhové krupky, už zase.

„April, April,“ prozpěvoval tehdy Walter, „der weiß nicht was er will.“ Apríl, Apríl, neví, co by chtěl. Hladil jí levou tvář s tím velikým znaménkem, tou vadou, které Magda odjakživa připisovala vinu za svou osamělost. „A co ty, Magdaleno, ty víš, co chceš?“ přešel do češtiny.

Tehdy jsem si byla jistá, že odpovědí je on sám, Walter. Chtěla jsem ho, chtěla jsem jeho pozornost, jeho sebevědomí, jeho škádlení. Ale byla jsem příliš stydlivá, takže jsem neřekla ani ň. A ještě jsem pro jistotu utekla zpátky za dveře a koukala jsem na něj jen vitrážovým okýnkem. Stál tam ještě drahnou chvíli, než se konečně otočil a odešel.

Dnes bych brala cokoli, jenom ne Waltra. Po čtyřech letech od začátku okupace – od chvíle, kdy vyklíčila hrůza a rozrostla se v dusivý plevel – toužím po něčem docela jiném.

K starým městským hradbám jí to zabralo rovnou půlhodinu. Prošla bránou, prapory s hákovým křížem jí ve větru zapleskaly nad hlavou na pozdrav. Když před těmi několika lety přišla do Litoměřic hledat práci, prodírala se tudy proti proudu prchajících Čechů a případně Slováků. Teď se ty bezútěšné pozůstatky vystěhovaných Čech choulily pod rudo-černo-bílými záblesky. Prapory vlály i všude po náměstí, roztahovaly se po stěnách radnice, trčely na žerdích pod hodinovou věží a svazovaly úzké uličky od okna k oknu. Nad průjezdy se pohupovaly šňůry trojúhelníkových praporků, jako by se tu konal nějaký karneval. Portrét Führera uprostřed každé z nich Magdě připomínal, že její život visí na nitkách oddanosti a poslušnosti režimu. Jediný chybný krok a může mě sebrat gestapo.

Pod touhle vrstvou bylo nicméně vidět ještě i původní zdobnou tvář Litoměřic: plynové lampy, co už několik dekád svítily elektrickými žárovkami, lemovaly silnice dlážděné obloučky kočičích hlav nebo shlížely od střešních vikýřů. Ve výlohách pekařství se nyní vedle tradičních skořicových trdelníků a housek sypaných mákem skvěly i řezy zlehka cukrovaného štrůdlu. Lidovými motivy vyšívané krojové sukně a zástěrky vedle v krejčovství ale vypadaly vybledle a dost nepopulárně.

K zastávce pod rozložitým dubem za kašnou právě přibrblal autobus. Jinak bylo náměstí poseto vojenskými vozy. Nápisy na budovách ještě prozrazovaly česká jména, ale oficiální úřady už byly označeny německými názvy.

Magda vešla do pekařství a stoupla si do fronty za strážníka v uniformě. Srdce se jí rozbušilo. Automaticky si přitáhla okraj šátku přes tu skvrnu na levé tváři. Byla to její celoživotní vada, znamení, jedno ze tří, která z ní činila osobu nejen na první pohled poznatelnou, ale hned i podezřelou. Ostatně ty další dvě jizvy, co měla v obličeji, byly výsledkem vzdoru.

Strážník si ukládal nákup do režné tašky a prodavačka zpoza pultu blýskla po Magdě pohledem. Čím míň se budeš snažit maskovat, tím míň si tě všimnou.

Magda se přiměla spustit ruku z tváře. Prodavačka počkala, až se strážník otočí k odchodu, a pak teprve si od Magdy vzala přídělový lístek a podala jí dva bochníčky žitného chleba navíc.

„Půjdeš dnes zapálit svíčku?“ zeptala se.

Magda přikývla.

Žena jí do kabely přihodila ještě housku.

Magda vyšla ven z obchodu, tašku s pečivem pevně svírala v ruce. U kostela svatého Štěpána se kradmo rozhlédla, jestli ji někdo nesleduje. Sáhla do kapsy a dotkla se prsty talismanu. Když se ujistila, že jí opravdu nikdo nevěnuje pozornost, pokřižovala se a vstoupila postranním vchodem do lodi kostela. Postarší paní v jedné lavici se při modlitbě kývala dopředu a dozadu a nějaký cizí člověk před oltářem zapaloval svíčku. Magda poklekla do lavice a zase se pokřižovala. Myšlenky měla příliš roztříštěné, takže se nezmohla na víc než na prostou větičku: „Pane na nebesích, slituj se nad námi a ochraňuj nás.“

Ti dva se dlouho, předlouho neměli k odchodu, ale nakonec se Magda dočkala. Vstala a zamířila ke dveřím do podzemní krypty. Klepla dvakrát rychle za sebou, počkala, a pak ještě třikrát. Na druhé straně skřípla železná závora po těžkých dubových prknech dveří. Sotva se dostatečně pootevřely, vklouzla Magda rychle dovnitř.

Část první

září 1938 – březen 1942

1. kapitola

září – prosinec 1938

Magda Nováková s mámou mlátily obilí a do rytmu přitom prozpěvovaly: „Na tý louce zelený…“, když se na protějším břehu Labe objevila německá kolona a sunula se kolem Voštin. Melodie se jí ze rtů vytratila, jako když ptáci ztichnou před bouřkou. I máma narovnala záda a nevěřícně přitiskla dlaň na tvář. Nebylo tam vidět žádné tanky, ani pochodující pěšáky, jen šedozelená nákladní auta a černé osobní vozy.

Kolona jela na jih a se vzdáleností se zmenšovala, jen její význam tím vzrostl. Magda se ohlédla po tátovi a bratrech na poli. Taky ustali v práci a sledovali, jak Němci dýmem z výfuků vyznačují sudetskou demarkační linii. Novákovic chalupa ve Voštinách se nacházela už za ní. Pantáta Novák pohlédl ke stodole a mezi ním a mámou se odehrál krátký němý rozhovor.

Tak to nebyly jenom řeči, pozvedl táta zlehka hlavu.

Máma sešpulila rty. Co budeme dělat?

Otec máchl kosou mezi stébla. Teď sklidíme to obilí.

A pustili se zase do práce.

Těsně po obědě najednou někdo naléhavě zabušil na dveře. Všichni v kuchyni strnuli, jen Magda se pomalu rozhlédla po místnosti, jako by to měl být poslední výjev, který si odtud bude pamatovat. Pantáta sevřel oběma rukama desku stolu. Máma vstala ze židle. Narovnala hrdě záda, hleděla zpříma ke dveřím a laskavé světle hnědé oči jí nad plnými rty zářily. Byla krásná. Magdini bratři Bohdan a Matěj seděli na židlích jako sochy z kamene. Jejich ženy držely na klíně děti, skoro stejně stará batolata. A babička s dědou se k sobě na lavici u kamen tiskli tak, že skoro mohli sedět jeden druhému na klíně.

Klepání se ozvalo znovu, důrazněji, a tentokrát všechny z té strnulosti probralo. Pantáta vstal od stolu a odešel z místnosti. Ostatní se s různým výsledkem snažili tvářit, jako by se nic nedělo. O chviličku později se pantáta vrátil s rychtářem a dvěma dalšími významnými lidmi ze vsi. S nepochopitelnou bodrostí jim nabídl štamprli becherovky – jako by byly Vánoce! – a ještě dal k dobru jakýsi vtip o sedlákovi a kravce. Magda nebyla schopná soustředit se na zápletku ani na pointu, ale oni se smáli jako blázni.

Dali si rundu a zvážněli. Sudety jsou prý od nynějška součást třetí říše. A jejich obyvatelstvo pod Hitlerovou ochranou. A proto to ostatní země nepovažují za zradu nebo porušení dohody.

„Ale aspoň nepůjdeme do války, jak jsme se předtím báli,“ řekl jeden z těch moudrých.

„To se máme!“ bafl pantáta Novák tónem, který neskrýval vztek.

Magdiným bratrům se nicméně viditelně ulevilo.

Večer se oba i s otcem vydali do vsi, aby se dozvěděli co nejvíc. Magda před spaním poprosila maminku, jestli by nezahrála na kytaru.

„Ale mně se do brnkání moc nechce,“ bránila se matka. Magda ji objala a maminka ji k sobě tiskla, jako by se bála, že jí dceru odvane večerní větřík. V patře zaskřípala postel v komůrce prarodičů a pak v domě zavládlo ticho.

„Pamatuješ si,“ uvolnila máma sevření, „jak ses mě jednou ptala, proč zrovna ty jsi ta nejmladší?“

„Protože jste se konečně dočkali holčičky, tak jste mi to tenkrát vysvětlili.“

„A taky proto, že sudé počty dětí nosí smůlu. Chtěla jsem třetí děťátko, aby se vám nikdy nic zlého nestalo.“

To je mi teda útěcha, takové pověry. Babička na tyhle věci věří stejně skálopevně jako na modlitby. A teď se k pověrám uchyluje už i máma. Magdě se ten večer dlouho nedařilo usnout.

Netrvalo dlouho, hned začátkem října se jednoho dne Bohdan s Matějem přiřítili zpátky z pole jen chvíli poté, co ráno vyšli z domu. Voštinami v cárech ranní mlhy projížděla vojenská kolona, tentokrát i s motocykly a tanky, i pěšáci mašírovali. Byla vyhlášena nová sudetoněmecká správní jednotka, dosavadního rychtáře zatkli pro podezření, že sympatizuje s komunisty, a jeho ženu rovnou za členství ve straně.

O dva dny později, seděli ještě u snídaně, když na kole přijel pošťák s lístkem pro pantátu Nováka. Předvolání na obecní úřad. Bohdan s Matějem si vyměnili napjatý pohled. Magda to všechno jen mlčky sledovala, zaplavil ji strach, co se bude dít.

„Budou chtít naše pušky,“ řekl Bohdan a natáhl se pro další čerstvou žemličku z ošatky. Jeho žena, která houpala na klíně chlapečka, odvrátila zrak.

Pantáta jedl dál. Děda potichu zaúpěl.

„Měli bysme těm sviním nacistickým něco nachystat, ať nám to zkonfiskujou a uklidní se,“ prohlásil Matěj a pohledem se ujišťoval, že Bohdan s ním souhlasí.

Pantáta opřel lokty o stůl a naklonil se. „Každej máme pušku, úředně povolenou a zapsanou.“

„No, a ještě ty dva revolvery,“ připomenul Bohdan. „Ty načerno. Ale…“

Pantáta se podíval na svou ženu, pak na dědu. Oba nepatrně přikývli.

Zvedl se tedy od stolu, ještě polykal sousto. Otřel si rty hřbetem ruky a zamířil ke šteláři v koutě u okna. Vrátil se ke stolu a oběma synům položil k loktům na stole po jedné zbrani. Pak si sedl zpátky ke snídani.

Před nějakou dobou se kvůli těm revolverům pohádali. Bohdan tvrdil, že potíže Čechoslováků s Německem neskončí jen tak nějakým smírem. Budeme se muset bránit, podporoval ho Matěj. Táta jim ale poručil, aby se revolverů zbavili. A teď jim tu ležely na dosah ruky.

Bratři jako jeden muž obě zbraně vzali a odešli s nimi ven. Babičce se trochu třásla brada a z úst jí unikaly tiché sykavé zvuky. Táta najednou zase vstal a všichni ho – jeden po druhém – následovali ke dveřím a chodbou až na dvůr.

Bohdan s Matějem pod starou jabloní na protější straně dvora už rýčem pečlivě vykrajovali čtverec drnu s uschlou trávou a vybírali zeminu pod ním. Táta z dílny donesl šikovnou plechovku s víkem a kus plachty, zabalil revolvery, vložil je do plechovky, tu usadil do země, přihrnul kolem trochu hlíny a pečlivě vrátil drn na místo. Magda postřehla pohyb za zády – máma právě zmizela v domě, ale za chvilku se vrátila s kytarou, usadila se na lavičku pod střechou u dveří a potichu drnkala na struny a broukala známou melodii, Magdinu oblíbenou ukolébavku.

Obě švagrové odešly s dětmi v náručí dovnitř, jen Magda dál sledovala, jak táta s kluky maskuje ten úkryt. Zasypávali škvíru kolem drnu špetičkami hlíny a kamínků, i pár stébel trávy utrhli a spolu s hrstí spadaného jabloňového listí je rozhodili po té čerstvé ráně v zemi.

Matěj i Bohdan jí cestou k domu uštědřili přátelský šťouchanec, i když vřelost toho gesta poněkud kazily jejich trpce sevřené rty. Táta Magdu poplácal po rameni. „Jsou u kořene, co míří k vratům. Až nadejde čas, budeš vědět, kde je hledat.“

Kytara mlčela.

Pantáta pak osedlal Prince a odjel do města. Vrátil se až odpoledne, na korbě nákladního auta a bez koně. Svěšenou hlavou se málem dotýkal paží založených na prsou. Z korby napřed vyskákalo pět vojáků v uniformách wehrmachtu a rozestoupili se po dvoře. Z druhého vozu vystoupily dvě mladé ženy s blonďatými copy, shodně oblečené v černé sukni a bílé halence s černou vázankou. Každá držela v ruce zápisník. Za nimi se pak objevil ještě další člověk, s výložkami poručíka.

Jeden z těch řadových vojáků upřeně hleděl Magdě do tváře, až po dlouhé chvíli pohled odvrátil. Matěj i Bohdan vedle ní se tvářili jako podráždění psi.

Máma zavolala jménem na otce, který ještě seděl na korbě, ale ten ani nezvedl hlavu. Magda tušila proč. Beztak mu něco provedli, a on nechce, aby to máma hned viděla.

Poručík promluvil k ostatním členům rodiny. Prý přijeli zkonfiskovat zbraně. A veškerý majetek, dům, celé hospodářství je od nynějška majetkem třetí říše. Listiny, které při řeči vytasil, byly sepsány pouze v němčině. Ani razítka a úřední podpisy Novákovým nic neříkaly.

„A komu to tu jako má připadnout?“ bafl naštvaně Bohdan.

Poručík se na něj podíval jako na obecního blba.

„Jedné německé rodině.“ Pak se jeho důstojnický ostříží zrak svezl o kus dál, do otevřených dveří domu. Bez ptaní odkráčel dovnitř a ven se vrátil s maminčinou kytarou v ruce. Letmo si ji obhlédl, zatřásl s ní, jako by držel za krk slepici a chtěl se ujistit, že je opravdu po ní. Poodešel k jedné z těch slečen se zápisníky a ona si udělala poznámku. Pak poručík podal kytaru nejbližšímu vojákovi a ten ji horlivě běžel uložit do důstojnického vozu.

Poručík se obrátil zpátky k rodině. „Sbalte si osobní věci a jděte, do dvou hodin bude statek volný.“

„A kam podle vás jako máme jít?“ ohradila se Magdina matka.

Poručík potřásl hlavou, nechápavě, nebo snad otráveně. „Co já vím? Vy Slovani přece máte v každé rodině davy příbuzných. Tak běžte třeba k někomu z nich.“

Bohdan s Matějem se pohnuli každý směrem ke své ženě, ale německý důstojník je zarazil.

„Vy dva ne. Vy s námi pojedete na velitelství. Potřebujeme v Německu pracovní sílu, a taky vojáky. Ještě uvidíme, kam vás pošleme.“

Houkl na Magdina otce, aby slezl z korby, a na tu pak vojáci nahnali oba bratry. K nim naskládali ty dvě legálně držené pušky, maminčin porcelán a jedinou broušenou vázu, babiččiny a dědovy knížky i tátovu mandolínu. Kůň – náš Princ! – už byl taky zrekvírovaný, kravky v chlévě vojáci zamkli. Otec musel odevzdat všechny klíče. Zachránit ty revolvery z úkrytu nebylo kdy a jak. Čas na ně vůbec nenastal.

Lidice jsou na německých radarech úplně bezvýznamná tečička. Aspoň tak to říkal táta. Tam nás nikdo hledat nebude, v takovým zapadákově kdesi za Prahou, daleko od Litoměřic.

Netrvalo tedy dlouho a až na syny se celá rodina – prarodiče, rodiče, Magda a její dvě švagrové s dětmi – tísnila v nevelké domácnosti Magdiny pratety, babiččiny sestry. Krátce nato začal platit přídělový systém. A začínala zima. V chlívku za domkem zbyla jediná nepříliš vypasená sviňka, na deset hladových krků. Dům byl prolezlý vlhkem a zima se rozdováděla ze všech sil. Už před Vánoci bylo jasné, že to takhle dál nepůjde. Bohdanova žena se i s malou chtěla vydat k příbuzným až do Maďarska. Matějova naopak kamsi na sever, k sestřenici, taky i se synkem.

„Magda by se mohla zkusit uchytit někde ve městě,“ nadhodila jednoho dne prateta. „Najít si tam nějakou práci, jít k někomu do služby, aby přečkala aspoň do jara.“

Magdina matka vydala jakýsi tichý krátký zvuk. Jako vzlyk. Nebo to bylo škytnutí?

Magda si pozorně prohlížela nehty na rukou. Abych snáz přečkala válku. Tak to prateta myslela. Mám jedny jediné slušné šaty.

Poslední večer před odchodem jí máma dala tenký zlatý řetízek s jednoduchým křížkem, tak kraťounký, že by si jej Magda mohla zapnout tak nanejvýš kolem zápěstí jako náramek.

„Kdes to vzala?“ podivila se.

„To jsi dostala od kmotřičky Anky, ke křtu, víš. Já je mám všechny, ty vaše křížky, i Bohdanův a Matějův. Tak si ho teď vezmi k sobě. Třeba se ti bude hodit, nikdy nevíš. A jinak ti snad přinese útěchu, Magduško moje. Připomene ti domov.“

Máma vložila řetízek s křížkem do miniaturního pytlíčku, zavázala na něm šňůrku na mašličku a vtiskla jej dceři do ruky. Pak ji objala a přivinula k sobě. Na vedlejší posteli zakašlala a – snad ze spaní – cosi zamumlala babička.

Když nazítří Magda přijela zpátky do rodného kraje, zamířila nejdřív k Voštinám. Kráčela pomalu po silnici uprostřed polí poprášených sněhem, o kus dál se líně plazila řeka ztuhlá zimou. V seschlých bodlácích na kraji pole něco zašramotilo a Magda sebou trhla, když kousek před ní vyskočila z příkopu mladá liška. Zastavila se na okamžik, upřela žluté oči na Magdu a vzápětí sebou mrskla a zmizela v poli na druhé straně silnice. Z dálky sem doléhalo slabé vrčení. Magda stoupala po silnici do svahu k návrší, jehož hřbet se táhl na obě strany stejně jako i šedomodré siluety kopců za ním.

Zvuk rychle zesílil natolik, že si Magda nakonec musela zacpat uši, to když letadlo přelétalo od západu přímo nad ní. Všude kolem se začaly snášet letáčky. Přidala do kroku, ale na hraně terénní vlny se užasle zarazila. Těch lidí! Někteří na kole, jiní pěšky, všichni směřovali na opačnou stranu než Magda – na východ – s veškerým majetkem, tedy se vším, co dokázali pobalit a naložit a pečlivě přivázat na vůz, na držák na kole, na trakař, nebo aspoň unést v ruce a na zádech. A na obloze další a další letadla. Ten dav lidí Magdu vzápětí pohltil, ale nikdo si jí nevšímal, nikdo jí neradil, ať se radši vrátí zpátky, a ona jako by proplouvala proti proudu těch prchajících lidí.

„Kam všichni jdete?“ ptala se chvílemi náhodně někoho z nich, marně. Sama to ale dobře věděla: východ Československa neokupují. A v Maďarsku nacisti taky nejsou. Zvedla jeden leták ze země. „Toto území je nyní Německá říše“ stálo na něm, a níže následoval dlouhý výčet nových pravidel – všichni Židé a komunisté se musí hlásit na nových protektorátních úřadech, od sedmé hodiny večer platí zákaz vycházení, veškeré zbraně budou odevzdány na místních radnicích a tak dále a tak dále. To už všechno znám. To už jsem všechno zažila. Složila ten kus papíru a strčila ho do kapsy kabátu.

„Přežij to,“ řekla jí máma na rozloučenou. „To je celé, holčičko, prostě zůstaň naživu. Udělej, co budou chtít, však ono to jednou skončí. Jen zůstaň naživu, dcerunko.“

Před sebou už viděla voštinské chalupy i střechu rodného domu. Náš dům. Chráněný větrolamem od polí za staveními, ve dvoře pobíhají tři malé děti. Kdosi zrovna vede do stáje našeho Prince. Tmavovlasá žena s rukama v bok majetnicky obhlíží starou jabloň před stodolou. A opodál dva mládenci s dalším dospělým mužem vykládají z žebřiňáku nábytek.

„Schovej se někde v bezpečí,“ dodal táta, „až to přejde, sejdeme se všichni u nás doma.“

Zkusila si představit, jak by se tu celá Novákovic rodina potkala s těmihle přistěhovalci. Hlavně být zase všichni pohromadě, nic víc nepotřebuju. Půjdu v Litoměřicích k někomu do služby, přečkám tam celou tu válku a pak se vrátím domů. Hlavně na sebe moc neupozorňovat.

2. kapitola

prosinec 1938 – březen 1939

Do Litoměřic na trh, kam Magda chodívala s rodiči i s bratry, to zjara ani v létě nebývalo daleko, ba ani na podzim. Nepřipadalo jim to daleko, když měli na prodej jehňata, když se tam chtěli setkat se sousedy a pokoukat po výlohách krámků. Zato v zimě to byla cesta jak na kraj světa. A přímo v prázdných ulicích města, při pohledu na stažené rolety obchodů, v té tísnivé atmosféře poté, co většina místních odešla, začala Magda pochybovat i o tom, co říkala prateta, že ve městě, kde to zná, nebude těžké sehnat u někoho službu.

Útěchu v té chvíli slibovalo jediné. Magda zamířila úzkou uličkou ke svatému Štěpánu. V kostele zapálila svíčku, zašla ke zpovědi a pomodlila se za svou duši i za celou rodinu. Na náměstí si pak našla lavičku poblíž barokní kašny, kde s tátou dřív rozkládali stánek se zbožím na prodej, posadila se a vytáhla z brašny přes rameno jablko a ve voskovaném papíru zabalený lepeňák – krajíc chleba s tenounkou vrstvičkou margarínu, přeložený napůl. Hlad už byl opravdu neodbytný. Támhle o pár ulic dál, v kopci začíná vilová čtvrť, tam půjdu klepat ode dveří ke dveřím. Třeba mi to zabere celý zbytek dne, a i kdybych něco našla dřív, stejně nemůžu vědět, kdy se pak najím.

Chroupala k chlebu jablíčko a hleděla přitom na říšské vlajky visící po obou stranách průčelí radnice. Uprostřed stál vánoční strom a působil docela nepatřičně, stejně, jako se Magda cítila. Nic tu nebylo ani náznakem přátelské nebo snad vstřícné. Z budovy školy se najednou vyhrnula skupina odrůstajících chlapců a děvčat v hnědých košilích a bílých halenkách pod rozepnutými kabáty. Posluhovači Hitlerova Lebensraumu, členové Hitler Jugend a Deutsche Mädel, stejně jako ty dvě blonďaté copaté slečny, co přijely s vojáky k nám na statek se seznamy našeho majetku v ruce. A co si na něj hned připsaly i maminčinu kytaru.

Magda se podívala na poslední sousto chleba v ruce a vstala z lavičky, protože ji něco napadlo. Vzpomněla si na paní Evu, vdovu po pekaři, kterou znala z trhu a které si vážila většina lidí a důvěřovala jí. Byla to Češka, jen nebožtík její muž byl sudetský Němec. Pekařství bylo hned v ulici vedoucí z náměstí k městským hradbám. Byla tam za chvíli, vešla dovnitř a paní Eva za proskleným pultem zvedla hlavu od účetní knihy.

„Všechno máme vyprodáno,“ zavolala na vcházející zákaznici rovnou, „i vzadu mi zbylo už jen pár drobků.“

Magda pokrčila rameny. „Já nejdu pro chleba.“ Stejně mám už jenom poslední sadu přídělových lístků. Dokud si něco nenajdu, budu o hladu. „Já jsem Magda Nováková. Možná se ale spíš budete pamatovat na mého tátu, Slávka Nováka, z Voštin. Prodávali jsme vždycky na trhu med a meruňkovou marmeládu a tak. Marmeládu jste si u nás kupovala i vy, pro pana manžela, prý byl z Berlína.“

Paní Evě se rozjasnila tvář. „No jistě, už vím. Panečku, odpusť, že jsem tě hned nepoznala, děvenko. To víš, mně se tu den co den vystřídá lidí, že mě to nenapadlo. A co tedy potřebuješ, když ne chleba?“

Magda jí vysvětlila svou situaci a paní Eva přitom jen usykávala a kroutila hlavou jako kvočna nad ztraceným kuřetem. Pak Magdě řekla, ať počká, a zašla dozadu s tím, že jí hnedle najde něco k snědku a napíše jí jednu adresu. Magdě v duši zablikala jiskřička naděje.

Zvonek na dveřích znovu zacinkal a do krámu vstoupila dáma v teplém kabátku. Neskrývala zklamání, když uviděla prázdné regály i pult.

„To jste vy, Uršulo?“ ozvala se paní Eva ze skladu.

„Ano, ano, to jsem já,“ odvětila ta žena tónem prozrazujícím naději – nebo že by spíš varování? Tmavě blonďatý drdol jí seděl až na temeni hlavy a ústa pod špičatým nosem se špulila tak, že se jí v nánosu křiklavé rtěnky objevily maličké vrásky.

„Váš chlebíček už tu na vás čeká,“ ujistila ji paní Eva. „Jen momentík.“

Vzápětí se vynořila zpoza závěsu a mrkla na Magdu. Bochník zabalený v papíru podala Uršule a pro Magdu měla tři chlebové patky a lísteček s adresou. „Vila Liška je na samotě za městem, až pod Radobýlem,“ vysvětlovala. Ta druhá zákaznice si mohla hlavu ukroutit, jak jí nakukovala přes rameno, ale když se na ni Magda zamračeně ohlédla, hned sebou trhla, jako by vůbec neměla v úmyslu takhle vyzvídat.

„Je to počestná rodina,“ dodala ještě paní Eva.

Magda poděkovala a vykročila ke dveřím, ale ta druhá zákaznice ji chytila za rukáv. „Tedy já bych tam radši nechodila, být vámi,“ zamumlala. „Oni ti Tauberovi jsou totiž…“

„Ale Uršulo!“ Pekařčin hlas zazněl, jako by do vzduchu řízl. „Jsou to sudetští Němci, zrovna jako vy. Dejte tomu děvčeti pokoj.“ Kývla na Magdu hlavou. „Jen tam zajdi, jak jsem říkala, a chtěj mluvit s hospodyní, s Renatou. Pověz jí, že jsem tě poslala já.“

Pochyby se Magdy zmocňovaly už cestou do kopce k vile Lišce. Pěšky to byla z města dobrá půlhodina stoupání do svahu až kousek pod vrchol Radobýlu. Jestli mi to nevyjde a nevezmou mě tam, nemám kde přečkat noc.

Prošla kolem odbočky ke štolám vápencového dolu až na hřbet vedoucí k vrcholu kopce. Po nějaké chvíli uviděla vpravo sýpku a stáje. Za nimi se prostírala širá zasněžená pláň až k modravým horám krčícím se na obzoru. Mlžné slunce se už pomalu kutálelo k obzoru a z oblohy čišel narůžovělý prosincový chlad.

Vlevo vysoká kovaná brána přerušovala plot, který obklopoval pozemky náležející k elegantní novogotické vile. Byla to patrová budova se zvýšeným přízemím a podkrovím, s přívětivě žlutavou fasádou lemovanou cihlovými lícovkami, střechou z pálených tašek a dvěma komíny. Na otevřenou terasu se linulo světlo ze čtyř vysokých oken, lomených, jako bývají v kostele, a jak si je tak Magda prohlížela, napadlo ji, že ten dům je vlastně přestavěná bývalá kaple. Od terasy se až k silnici svažoval udržovaný trávník.

Pěkné to tu mají, moc pěkné. Magda se pousmála a vzala zkusmo za kliku brány. Ta ochotně povolila. Dívka se vydala po cestě k domu a uvědomila si, že se blíží k jeho zadní straně. Aha, takže tohle je vstup a vjezd pro personál. O kus výš ve svahu viděla další bránu, skrze niž vedla štěrková příjezdová cesta k hlavnímu vchodu v průčelí. Magda pokračovala po služební cestě, která se stáčela východním směrem a vinula se kolem budovy ke staré kočárovně a k další stavbě, snad stodole nebo stáji. Hm, z té terasy musí mít obyvatelé vily krásný výhled na Labe i Ohři.

Po levé straně se temněl les a Magda se až zajíkla, když pohlédla mezi stromy. Z podrostu za drátěným plotem na ni upřeně hleděly čtyři páry očí. Srnčích očí. Magda hlasitě mlaskla a srny sebou mrskly a několika skoky zmizely v houštinách.

Magda se znovu zahleděla k domu. Stála docela blízko, ale o kousek výš, ve svahu, a tak se jí v té chvíli naskýtal pohled do těch vysokých oken. Dvě z nich, ta vpravo, patřila jídelně s velkým stolem a židlemi, příborníky a nástěnným zrcadlem. Magdě zakručelo v břiše. Po nábytku v té místnosti chvílemi zablikalo mihotavé světlo – asi je tam otevřený krb. Druhá dvojice oken nabízela výjev se štíhlou ženou sedící u klavíru. Měla ryšavé vlasy vyčesané vzhůru a stažené čelenkou. Vedle ní seděla světlovlasá dívenka v modré zástěrce. Zrovna ale seskočila na zem a odběhla někam dál do nitra domu. Když se vrátila, přistoupila zaujatě ke krajnímu oknu a ukázala ven, Magdiným směrem.

Magda honem ustoupila z jejího zorného pole a vrátila se zpátky k zadní straně budovy. Tady si všimla třetího komínu, to by mohl být kuchyňský. Vitrážovou výplní dveří prosvítalo slabé světlo. Chtěla zaklepat, ale vtom se někde před domem rozsvítilo. U hlavní brány nebylo nikoho vidět. Magda popošla na roh budovy a opatrně vykoukla za něj. Střed kruhového objezdu před vchodem zdobila fontána, teď v prosinci vypuštěná, ale přesto osvětlená. Dva nevelké javory po stranách vstupu do vily vrhaly do výšky na zeď spleť ostrých stínů.

Magda sevřela pravačku v pěst, s palcem schovaným v dlani. Kéž mě ti Tauberovi vezmou do služby! Budu dělat cokoli, jen abych tady mohla bydlet. Pro jistotu stiskla i palec levé ruky, aby si dávku štěstí zdvojnásobila, a vrátila se k zadním dveřím, ale než stihla opravdu zaklepat, rozletěly se samy. Málem upadla na zadek, jak sebou leknutím škubla. Na prahu stanula mohutná ženská postava s hlavou ověnčenou chumlem tmavých kudrlin, ani ne tak tlustá jako spíš bytelná, se širokými rameny a masivní kostrou. V ruce třímala šavli – ale ne, vždyť je to jen obyčejné koště.

Ta veležena Magdu přejela pohledem od hlavy k patě a zase zpátky a pak řekla vítězoslavně:

„Tak přece jen tu někoho máme! Na smrt jsi tu chudinku malou vyděsila!“ Odmlčela se a prohlížela si Magdu, jako by ji až teď viděla poprvé. „No, ješte že aspoň nejsi taková ta… ale co jsi teda vlastně zač? Co tu chceš?“

Magda si automaticky stáhla šátek víc na levou tvář, aby schovala znamínko. Sjela očima k sešlapaným botám a popotáhla si sukni, která jí moc neseděla, a ještě se jí pod kabátem shrnovala. Z domu zavanula teplá vůně skopového a zeleniny.

Za obryní se vynořila další žena – menší, ale baculatější a taky starší, jak napovídaly četné vrásky na čele. Namířila na Magdu vařečkou. „Já jsem tě taky viděla, jak se tu motáš. Proč odsud musíme věčně někoho odhánět? Tady je obora, a ne nějaká zoologická zahrada!“

„Poslala mě sem paní Eva,“ těkala Magda očima z jedné služebné na druhou, protože si nebyla jistá, která z nich je důležitější. „Z pekařství. Já se jmenuju Magdalena Nováková. Sháním práci a paní Eva mi poradila, abych se zeptala tady, u paní, nebo slečny? Renaty.“

Ta první vzdychla a opřela koště do kouta za dveřmi. „Já jsem Renata.“ Znovu si Magdu přeměřila a pak zvedla ruku směrem k silnici. „A máš nějakou rodinu nebo někoho? A kde?“

Magda jí stručně popsala svou situaci. Obě, Renata i ta starší, pozorně poslouchaly. Tma kolem rychle houstla. Když Magda zmlkla, Renata hodila pohledem přes rameno na svou kolegyni, než se nadechla k odpovědi.

„Já jsem tu hospodyně. Tady Jana je kuchařka. O všem se spolu radíme.“ Odmlčela se a vykoukla ven. „Náš dům je tu poslední, i ta vesnice za kopcem je už opuštěná. Tak snad by ses tu mohla aspoň trošku ohřát.“

Držela dveře otevřené a Magda se musela malinko přikrčit, aby proklouzla pod její paží dovnitř. Šla za Janou do teplem dýchající kuchyně, kde na stole stála porcelánová mísa zdobená jednoduchým zlatým proužkem a z ní trčela naběračka.

Magda se zarazila a zhluboka se nadechla. „To tu voní skořice, viďte?“

Jana už byla na odchodu kamsi jinam, ale v tu ránu se zastavila, překvapeně se obrátila a zdvihla obočí. „Jistě. Tys to poznala?“

Magda přikývla. „Bodejť. To je přece taková vánoční vůně, hřebíček a skořice.“

„Ba,“ přitakala Jana. „Paní doktorová si totiž náramně potrpí na středomořskou kuchyni.“

Renata vkročila mezi ně a obrátila se na Magdu. „Poslyš, Tauberovi jsou židovská rodina. Nebudeš s tím mít doufám nějaký problém?“

Magda vykulila oči. Tak to měla na mysli ta Uršula v pekařství. „Kdepak. To mně vůbec nevadí.“

Renata si ji poněkud pochybovačně měřila pohledem.

„Víš co, pojď za mnou,“ řekla kuchařka Jana. „Tauberovi už čekají na večeři a oni to budou, kdo rozhodne, jestli tu můžeš zůstat, nebo ne.“

Magda přikývla a vykročila za ní. Renata je obě následovala. Vyšly do vstupní haly v obytné části vily. Podlaha svítila černobílým vzorem z mramorových dlaždic. Po pravé straně se do patra zvedalo kamenné schodiště s kovaným zábradlím a prostornou podestou nahoře. Za ním bylo vidět velké vchodové dveře s mléčně skleněnými výplněmi v kovaných rámech. U zdi stála dřevěná lavice s vysokým opěradlem a nad ní nástěnný věšák na kabáty. Vlevo se vcházelo do jídelny. Kdyby už venku nebyla taková tma, viděla by teď Magda stejný shluk stromů, jen zevnitř těch lomených oken.

Musela přidat do kroku, protože Renata už ji předešla a obě s Janou pokračovaly dál, do té druhé místnosti, té s klavírem. Magda ani neměla čas všimnout si čehokoli dalšího, protože obě ženy před ní se hrnuly dovnitř, snad ani nezaklepaly, jako by spolu soupeřily, která se dostane k paní domu dřív a vysype jí tu novinku jako první. Renata měla půl kroku náskok.

„Herr Doktor, Frau Tauber, máme tu nového přivandrovalce. Teda přivandrovalkyni.“

„Tu, co ji viděla Eliška za oknem,“ pospíšila si i Jana se svou troškou do mlýna.

„Poslala ji sem paní Eva z pekárny,“ dodala významně Renata, jako by to bylo z jakéhosi důvodu podstatné. „Nějaká Magda Nováková.“ A ustoupila bokem, aby Magda mohla nahlédnout do místnosti.

V čalouněném křesle seděl štíhlý muž s vlnitými světlehnědými vlasy, mnohem delšími, než bylo v módě, a s brýlemi s tenkou drátěnou obroučkou na nose. Žena, kterou Magda oknem viděla sedět u klavíru, si teď hověla na područce téhož křesla. Nepatrně se usmívala. Na předložce před nimi klečela na patách ta malá holčička a zdála se být nesmírně zaujatá hracími kartičkami Lota, ovšem jen do chvíle, kdy rodiče vstali z křesla. To honem taky vyskočila, stoupla si vedle své matky a prohlížela si Magdu jako nějakého dosud neznámého tvora. Měla vlásky po tatínkovi vlnité, i když o trochu světlejší, jak děti často mívají, a oči velké a modré po mamince.

Pán domu pokročil k Magdě s rukou připravenou ke stisku. „Já jsem doktor Johan Tauber. A toto je má žena Ruth a naše dcerka Eliška s nadmíru bujnou fantazií.“

Magda sklopila hlavu, bylo jí hloupé, že tu holčičku polekala.

„Odkud jste, Magdo?“ zeptala se Frau Tauber velmi zdvořile a mile.

„Z Voštin. Ale museli jsme se vystěhovat do Lidic.“ Odmlčela se.

Tauberovi zřejmě čekali na nějaké bližší vysvětlení. Renata si odkašlala. Magda dodala: „Náš dům, pole, všechno nám zkonfiskovali, celé hospodářství.“

„Dítě nešťastné!“ vzdychla paní doktorová. „Jano, nachystejte prosím na stůl ještě jeden talíř. Ještě ale večeři maličko odložíme. Přineste nám nejdřív sklenku sherry nebo becherovky.“

Jana s Renatou po sobě koukly a vzápětí už kuchařka spěchala za svým úkolem.

„A vy, Renato, buďte tak hodná a nachystejte Magdě pokoj pro hosty, “ dodal dr. Tauber a podíval se na to děvče. „Mimochodem, říkají vám Magda, nebo Magdalena?“

Magda pokrčila rameny. „Magdalena.“

„Dobrá, tak tedy pokoj pro Magdalenu.“

„Už běžím, pane doktore.“

„Pojďte se trochu ohřát.“ Frau Tauber položila Magdě ruku na rameno a vedla ji blíž ke krbu. Tam jí pomohla z kabátu.

Magda se stále nemohla odhodlat sundat i šátek, ale teď už jí nic jiného nezbývalo. Pomalým pohybem jej stáhla z hlavy a levou rukou si ještě upravovala vlasy, aby jí nebylo hned vidět tvář.

„Podívejme,“ řekla Frau Tauber mile, „ty vlasy, ta barva! Jak vám tady ve světle od ohně krásně září! Nemáte je tak ryšavé jako já, spíš světle kaštanové.“ Postoupila přímo před Magdu a pozorně si ji prohlížela. A Magda cítila, jak se jí do tváří žene horkost.

I Eliška si stoupla před ni. „Já jsem se tě nebála. Já myslela, že jsi lesní víla. To by se mi líbilo, kdybys byla víla, ale to nevadí, že nejsi, protože když budeš bydlet u nás, tak spolu můžeme kamarádit.“

Magda se usmála a klopila hlavu studem z toho dětsky intenzivního pohledu. Dívenka ji zkoumala, jako když malé dítě poprvé v životě vidí třeba berušku.

„Co to tam máš?“ ukazovala Eliška Magdě na levou tvář.

„To je mapa Sibiře,“ zamumlala Magda.

Eliška se vypjala na špičky a zároveň na Magdu kývala rukou, aby se k ní sklonila. Pak vzala její tváře do dlaní a dala jí pusu na tu velkou skvrnu na levé líci.

„Tak,“ řekla. „To vždycky dělá tatínek mně, když mě něco trápí. Takže už je ti teď líp, viď? A že budeš u večeře sedět vedle mě, viď?“

Magda nevěděla, co na to říct, a tak jen přikývla. Koutkem oka si všimla, že za oknem začaly poletovat sněhové vločky.

Vánoce přišly a odešly, největší událostí byl pro Magdu dopis od matky. Psala, že Bohdan i Matěj pracují kdesi v Německu jako ostarbeiteři. Táta tráví spoustu času na rybách, na dírkách na ledu, občas i něco chytí. To víš, snaží se aspoň nějak přispět tetě do spížky. Stejská se nám po tobě, děvče zlatý, ale jsme moc rádi, že ses uchytila jako vychovatelka u té malé Elišky.

Mezi řádky Magda četla – zůstaň, kde jsi, holka, v bezpečí. V teple. I slušně najíst ti tam dají. Dobře si to uvědomovala. Všichni se tu k ní chovali tak pěkně, že si připadala jako u nějakých vzdálenějších příbuzných. Sama si ale dávala pozor, aby si udržela určitý odstup. Považovala to za potřebné a v její pozici taky očekávané. Vždycky oslovovala Tauberovy zdvořile, svou práci vykonávala svědomitě a Elišku téměř nespustila z očí. Manželé Tauberovi byli mimořádná dvojice. Pan doktor byl onkolog, prý dosti uznávaný, jak se Magda po čase dozvěděla. Přes chodbu, naproti obývacímu salonu, měl ordinaci. Většinou pracoval v nemocnici dole ve městě, ale jednu sobotu v měsíci přijímal pacienty i soukromě. Frau Tauber byla profesionální klavíristka a hrála s operním orchestrem, občas i na dlouhých turné. Byla prý už i v Asii, v Severní i Jižní Americe, dokonce i na Blízkém Východě. Zkoušela v místnosti hned vedle Eliščiny herny, na konci té černým a bílým mramorem vykládané chodby. V létě se obě místnosti otevíraly širokými dvoukřídlými dveřmi a spojovaly v jeden společenský prostor, a taky ven, k bazénu na jihovýchodní straně vily. Elišce bylo šest let, bylo to živé a milé děvčátko a Magda se v její přítomnosti usmívala častěji než dřív. Zkrátka láskyplná rodina, ze které spokojenost jen sršela, zvlášť když byli všichni tři pohromadě.

Sblížit se s Janou a Renatou přišlo Magdě malinko těžší. Bydlela společně s Janou v podkrovním pokoji nad Eliščinou ložnicí. Renata měla hned vedle vlastní pokojík a v dalším dřív přebýval Maďar Gábor, který se tu staral o všechno kolem domu, ale ten před časem utekl zpátky do vlasti.

Vila Liška byla svou polohu kousek pod vrškem Radobýlu docela izolovaná; Magda si tu připadala téměř odtržená od všeho dění. I Tauberovi, proslulí ve svém světě, byli svým způsobem nedosažitelní, nedotknutelní. Přesto však do toho útulného prostředí a milé společnosti dokázaly prosáknout různé zvěsti. Dr. Tauber občas večer po návratu tlumeně a dlouze mluvíval se svou paní a oba se u toho tvářili zasmušile a lehce vzdorovitě. Tu a tam – ale čím dál častěji – ostatní zaslechli něco o příbuzných, o přátelích, o vízech a o antisemitismu. Jednou v noci se Eliška probudila s křikem, který projel podlahou Janiny a Magdiny ložnice jako nůž. Magda vyletěla ze své postele a v mžiku byla o patro níž u Elišky, kde už byli i oba její rodiče. Eliška trhaně vzlykala v maminčině náručí.

„Já nechci nikam pryč,“ vykřikovala v slzách. „Ať mě ti ošklivci nechají být! Já nikam nejdu!“

Doktor Tauber odvedl Magdu ven z pokoje, k velkému prádelníku. „Mohla byste jí prosím převléct postel? Ona se počůrala. Vezmeme si ji k sobě do ložnice.“

„Samozřejmě. Mohla bych udělat ještě něco jiného?“

Dr. Tauber si palcem a ukazováčkem stiskl kořen nosu a sevřel víčka. „Eliška přišla o další kamarádku, o tu nejlepší. Aila Gersonová se jmenuje. Celá rodina Gersonova dnes odjela. Byli to naši nejbližší přátelé.“

Nazítří Magda zaslechla, jak dr. Tauber s někým telefonuje. „Cokoli, cokoli, co v tom ohledu můžete učinit, Maxi. Všechny naše argumenty znáte. Připomeňte jim prosím, že oba splňujeme podmínky pro udělení toho… já nevím. Jakže se tomu říká? Zvláštní výsady?“

Bylo to však naposledy, co Magda na to téma něco slyšela. Na žádné další diskuze od té doby nedošlo, nic z toho, co se dělo jinde, stěnami vily Lišky neproniklo. Tauberovi téměř křečovitě udržovali pro svou dceru zdání bezpečného světa plného harmonie, a ten byl v jejich podání natolik uvěřitelný, že i Magdě pomalu začínalo připadat, jako by všechno, co se přihodilo její rodině na podzim, bylo jen zlým snem.

Začátkem března začal sníh konečně odtávat, nad něj vyrazily zářivé krokusy a na stromech se začaly probouzet a zelenat první pupeny. Jarní náladu však notně zdusily nové zprávy: Hitler přesvědčil Slováky, aby vyhlásili samostatnost, a pak se vykašlal na všechny svoje sliby a napadl území protektorátu Čechy a Morava. V tom týdnu Magda nemohla jedinou noc usnout, až jí nakonec doktor Tauber nabídl nějaké tabletky. Šla za ním do ordinace a on vytáhl ze šuplíku ve stole malý klíček.

„Zásoby pro naši domácnost mám uložené odděleně od těch pro pacienty. I kvůli účetnictví a tak.“

Odemkl jednu ze skříněk na zdi. Nahoře na ní měl vystavené názorné anatomické pomůcky, mezi jiným i model srdce, jehož otevřenou přední částí bylo uvnitř vidět jednotlivé arterie, chlopně a komory. Dr. Tauber vytáhl ze skříňky nevelkou dřevěnou kazetu, otevřel ji a vzápětí z jedné lahvičky vyklepal do dlaně čtyři tabletky.

„Vezměte si vždycky večer jednu a pak pár nocí zkuste, jestli se vám bude usínat lépe i bez nich, ano?“

Magda přikývla. Prohlížela si ty malé kulaté věci, které jí přesypal do dlaně.

„Nemusíte se toho bát, nejsou příliš silné. Jen vám pomůžou,“ usmál se přívětivě a vyprovodil Magdu z ordinace.

První noc prášky zabraly. Druhou a další taky. Pátého večera to Magda zkusila bez dopomoci. Spala trochu líp než dřív, ale nevydrželo to. Další noc se už zase na posteli až do rána jen převalovala a vydatnějšího spánku se nedočkala, a tak zašla za panem doktorem znovu.

O Květné neděli dorazil do vily Lišky další „tulák“, kterého poslala paní Eva, ale vlastně to žádný tulák nebyl. Doktor Tauber totiž Aleše Svobodu znal, sloužili spolu před lety na vojně. Byl to šikovný člověk, zručný, a nyní, v civilu a bez hodnosti se tedy Aleš stal novým Tauberovic správcem, či snad hospodářem, staral se zkrátka o opravy po domě i údržbu venkovních prostor a obory.

Ten první večer, co se objevil, seděl personál v kuchyni u večeře – guláše z řepy a brambor. Magda si příchozího přes stůl poočku prohlížela. Od bytelné postavy až po věcné vyjadřování, okořeněné tu a tam docela suchým humorem jí Aleš náramně připomínal oba bratry, Bohdana i Matěje. A tu noc se jí poprvé po dlouhé době spalo klidně a dobře, i bez pilulek.

3. kapitola

červen 1941

Sotva Magda s podnosem plným talířů a polévkovou mísou vstoupila do jídelny, uslyšela smích – takové to lehce provinilé nebo snad nervózní tlumené chichotání. Zarazila se, couvla o krůček, zatoužila splynout s vzorkem tapet na stěně za sebou. Čekala na pokyn, ale nikdo ze šesti přítomných si jí vůbec nevšímal.

Dr. Tauber byl otočen k Magdě zády, brýle s drátěnými obroučkami držel v ruce a ramena se mu třásla. Frau Tauber naproti němu se vesele culila na starostu Brauera po své levici. Ve tváři měla výraz pobaveného očekávání a bezděky si přejížděla prstem po diamantovém náhrdelníku na krku. Paní starostová nakukovala do malé brožurky, kterou držel její manžel v ruce. Naproti Brauerovým seděli Dvořákovi. Ti se usmívali nepřetržitě celou dobu, co tu byli. Přijeli krátce po obědě z Prahy a většinu odpoledne si užili u bazénu vedle vily.

Magda neviděla Tauberovy tak skvěle se bavit s přáteli už celé měsíce, ba snad i roky. Uvědomila si, že se vlastně začala taky usmívat.

„Momentíček, já jsem ještě neskončil,“ vztyčil pan starosta ukazovák do vzduchu a zahleděl se do knížky. „Tady je jich ještě aspoň deset.“

Novou vlnkou smíchu se nedal odradit.

„Dánsky je to lort,“ četl nahlas. „Švédsky zase Skit.“

„A v jidiš?“ zeptala se jeho choť směrem k ostatním.

„Drek!“ rozzářila se Frau Tauber.

„To je stejné jako německy špína,“ rozhlédl se pan starosta přes brýle.

„Takoví puritáni naškrobení,“ nechala se slyšet paní Dvořáková. „Uvědomují si vůbec nacisti, že používají jidiš?“

„Gabrieli,“ oslovila Frau Tauber pana Dvořáka, „dovedete si představit, že byste napsal hudbu pro kabaret?“

„A honem ke klavíru,“ máchl pan Dvořák rukou směrem k salonu. „To je excelentní nápad. Zkomponovat k takovým hnusným slovům i patřičně hnusný hudební doprovod.“

Ozval se další pobavený smích.

Podnos se Magdě v rukou nebezpečně naklonil.

„Jemináčku!“ Frau Tauber přitiskla dlaň na ústa, ale hned ji zas odtáhla a dál se usmívala. „Polévka už se nese. Co to tu jen tropíme. Takhle to dopadne, když celé odpoledne člověku přátelé míchají koktejly. Magdaleno naše milá, mně je stydno za to, jak se tu všichni chováme. Omluvte nás, prosím.“

Pokynula Magdě, aby šla dál, a ostatní kolem stolu poněkud ztichli. Magda si nebyla jistá, jestli je vzpamatovalo pomyšlení na tu polévku nebo přítomnost jí jako služebné.

Začala servírovat u Frau Tauber a odvracela levou tvář, až to vypadalo, jako by měla nějakou křeč v šíji. Jenže jak jinak zamaskovat tu velikou skvrnu na tváři. Když přišel na řadu talíř pro pana starostu, padl jí zrak na tu brožurku, kterou před chvílí odložil. Vyhlížela docela nevinně. Až na ten titul ovšem: Výraz „lejno“ ve dvacíti jazycích světa a jiné oplzlosti, NSDAP nejspíš neznámé.

Magdě překvapením až zaskočilo a musela si odkašlat.

Frau Tauber ji sledovala šibalským pohledem. „Promiňte, Magdaleno, vážně. To je od nás vskutku nevhodné, ještě k tomu u jídla –“

„Ano, něco na tom je,“ mínil dr. Tauber, „avšak ve srovnání s jinými nepřístojnostmi, které se v poslední době dějí, je to naprosto neškodné.“

Magda mu nalévala polévku jako poslednímu. Pan doktor zvedl bradu a mrkl na ni. Napřímila se trochu a vztyčila hlavu. To on mě vždycky takhle povzbuzuje, abych se za svůj vzhled nestyděla. Ví, jak nerada se ukazuju před návštěvami.

Ještě v kuchyni pak přemýšlela o těch čtyřech hostech v jídelně. Starosta města. Filmový producent. Zpěvačka. I díky nim jsou Tauberovi dál tady, a v bezpečí. Není mnoho židovských rodin, kterým nacisté udělili zvláštní výsady.

Za chvíli šla Magda servírovat hlavní chod, a když se vrátila do kuchyně, Jana s Renatou už jedly. Strčila prázdný tác od ryb do dřezu a taky si do misky nabrala Janinu polévku s kousky klobásky. Renata se k ní na lavici naklonila.

„Co Eliška, už spí?“

Magda si před odpovědí dala aspoň jedno sousto. Klobása voněla a chutnala jedna báseň. „Jako špalek. Ani jsem nedočetla celou pohádku.“

Pak si všimla čisté misky na druhé straně stolu. „Kde je Aleš?“

Jana obrátila oči. „Je s Waltrem ještě ve vinici.“

„Kdo je Walter?“ zarazila se Magda.

Renata zkřivila ústa, jak to dělala, když se potřebovala ovládnout.

„Syn Fenkartových. Chodíval sem už kdysi pomáhat Gáborovi se zvěří v oboře, než odešel do města na polytechniku. Ale myslím, že už tu školu dokončil… nebo ne, co já vím.“ Usykla a koukla po Janě.