The Mountains Sing

Toto vydání vychází ve spolupráci s Algonquin Books of Chapel Hill, divizí Workman Publishing Co., Inc., New York.

Copyright © Nguyen Phan Que Mai, 2020

Translation © Bronislava Grygová, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub 978-80-7689-187-6

ISBN mobi 978-80-7689-188-3

Mé babičce, která zahynula během velkého hladomoru; mému dědečkovi, který zemřel kvůli pozemkové reformě; a mému strýci, kterému vzala mládí vietnamská válka. Milionům lidí, vietnamského i jiného původu, kteří přišli v této válce o život. Kéž naše planeta již nezažije další ozbrojený konflikt.

Nejvyšší hory

Hanoj, 2012

Babička mi říkávala, že když zemřou naši předkové, nezmizí, ale stále nad námi bdí. A teď, když škrtám sirkou a zapaluji tři vonné tyčinky, cítím, že babička je tu se mnou. Na oltáři zděděném po předcích, za dřevěným zvonkem a talíři s jídlem, ze kterého se kouří, září spolu s oranžovo-modrým plamínkem, který se rozhořívá a polyká tyčinky, oči mé babičky. Zatřepu tyčinkou, abych ji uhasila. Doutná a k nebi míří závoje kouře a vůně a volají zpět duše mrtvých.

„Ba oi,“ zašeptám a zvednu tyčinku nad hlavu. Mlžným závojem, který odděluje naše dva světy, se na mě usmívá.

„Chybíš mi, babi.“

Otevřeným oknem vane větřík a konejší mou tvář tak, jak to dělávaly babiččiny ruce.

„Huong, moje milovaná vnučko.“ Ve stromech za oknem šustí její slova. „Jsem tu neustále s tebou.“

Umístím vonnou tyčinku do misky před obrázkem babičky. Vůní pronikají její jemné rysy. Hledím na jizvy na jejím krku.

„Pamatuješ, co jsem ti říkala, miláčku?“ Její hlas ševelí nepokojnými větvemi. „Překážky, kterým čelil vietnamský lid během celé historie, jsou velké jako ty nejvyšší hory. Když stojíš moc blízko, nedohlédneš na jejich vrcholky. Když poodstoupíš z toku života, uvidíš je v celé jejich velikosti…“

Červená na bílých zrnkách

Hanoj, 1972–1973

Jdeme do školy a babička mě drží za ruku. Slunko jako veliký žloutek vykukuje mezi řadou domků s plechovými střechami. Obloha je modrá jako tátova nejmilejší košile. Přemýšlím, kde je asi máma. Jestlipak už našla mého otce?

Zvedne se vítr a rozvíří oblak prachu, vyhrnu si límec kabátu. Babička se skloní a přitiskne mi na nos svůj kapesník. Když si skryje obličej v dlani, rozhoupe se jí na paži moje školní brašna.

Jakmile prach usedne, kráčíme dál. Nastražím uši, ale neslyším žádné ptáky. Dívám se, ale podél naší cesty nevidím ani jednu květinu. Ani trávu, jen hromady rozbitých cihel a zohýbaného plechu.

„Guavo, dávej pozor.“ Babička mě vleče pryč od kráteru po bombě. Oslovuje mě přezdívkou, aby mě ochránila před zlými duchy, kteří se podle ní vznášejí nad zemí a hledají hezké děti, aby je unesli. Vysvětlila mi, že moje skutečné jméno, Huong, které znamená „vůně“, by je přilákalo.

„Až dnes přijdeš domů, bude na tebe čekat tvoje oblíbené jídlo, Guavo,“ říká mi babička.

„Nudlová polévka pho?“ Mám takovou radost, až si štěstím poskočím.

„Ano… Kvůli náletům a bombardování jsem nevařila. Ale už je klid, tak to musíme oslavit.“

Než mohu odpovědět, rozezní se sirény a naruší naši poklidnou chvíli. Z amplionu upevněného na stromě ječí ženský hlas: „Občané, pozor! Občané, pozor! K Hanoji se blíží americké bombardéry. Jsou vzdáleny asi sto kilometrů.“

„Oi troi dat oi!“ uleví si babička z plných plic. Dá se do běhu a táhne mě za sebou. Z domů se hrnou davy lidí jako mravenci ze zničeného mraveniště. V dálce kvílí ze střechy hanojské Opery sirény.

„Támhle.“ Babička spěchá do krytu vykopaného u silnice. Odtáhne těžký betonový poklop.

„Obsazeno,“ ozývá se hlas zdola. Uvnitř kruhové jámy tak akorát pro jednoho napůl klečí, napůl stojí nějaký muž. Špinavá voda mu sahá po prsa.

Babička rychle jámu zaklopí. Vleče mě k další skrýši.

„Občané, pozor! Občané, pozor! K Hanoji se blíží americké bombardéry. Jsou vzdáleny šedesát kilometrů. Armáda se chystá k obraně.“ Ženský hlas je naléhavější, sirény ohlušující.

Jdeme od krytu ke krytu, všechny jsou plné. Lidé před námi běží jako ptáci se zlomenými křídly, za sebou zanechávají kola, vozíky, tašky přes rameno. Malá holčička tu stojí sama a s pláčem hledá rodiče.

„Občané, pozor! Občané, pozor! K Hanoji se blíží americké bombardéry. Jsou od nás asi třicet kilometrů.“

Jsem vystrašená a nemotorná, zakopnu a padám.

Babička mě zvedne. Odhodí moji aktovku na krajnici, skloní se, abych jí mohla vyskočit na záda. Běží a rukama mě drží za nohy.

Blíží se dunění. V dálce se ozývají výbuchy. Upocenýma rukama se držím babičky kolem krku a obličej si zabořím do jejího týlu.

„Občané, pozor! Občané, pozor! K Hanoji se blíží další americké bombardéry. Jsou od nás asi sto kilometrů.“

„Utíkejte do školy. Školu bombardovat nebudou,“ křičí babička na skupinu žen, které nesou děti v náručí a na zádech. Babičce je dvaapadesát, ale je silná. Prožene se kolem žen a dostihne ty, které byly před námi. Pohupuji se nahoru a dolů a tisknu si tvář do jejích dlouhých černých vlasů, které voní jako vlasy mé mámy. Dokud cítím její vůni, jsem v bezpečí.

„Huong, poběž se mnou.“ Babička si dřepla před budovou mé školy a lapala po dechu. Vleče mě na školní dvůr. Vedle učebny je prázdný kryt a ona se do něj vrhne. Kloužu dolů vedle ní, voda mi stoupá do pasu a chytá mě svýma ledovýma rukama. Je tak studená. Začátek zimy.

Babička zvedne ruce a poklopem uzavře skrýš. Drží mě v náručí, mou krví pulzuje tlukot jejího srdce. Děkuji Buddhovi za dar této skrýše, která je dost velká pro nás obě. Mám strach o své rodiče na bojišti. Kdy se vrátí? A jestlipak viděli strýčka Data, strýčka Thuana a strýčka Sanga?

Výbuchy se přiblížily. Země se kymácí, jako by to byla houpací síť. Tisknu si dlaně na uši. Voda vyšplouchne a smáčí mi obličej a vlasy, vidím rozmazaně. Malou škvírou mi prší na hlavu prach a kamení. Zvuky protiletadlové palby. Hanoj se brání. Další exploze. Sirény. Výkřiky. Intenzivní pach spáleniště.

Babička stiskne ruce na hrudi. „Nam Mo A Zi Da Phat, Nam Mo Quan The Am Bo Tat.“ Ze rtů jí prýští záplava modliteb k Buddhovi. Zavírám oči a snažím se ji napodobit.

Bomby nepřestávají burácet. Následuje minuta ticha. Ostré zaječení. Krčím se. Silný výbuch mě i babičku vymrští k poklopu. Bolestí se mi zatmí před očima.

Dopadnu nohama napřed na babiččino břicho. Oči má zavřené, sepjaté ruce připomínají pučící lotosový květ. Modlí se. Ohromující hluk ustává a vzduch zaplní lidské výkřiky.

„Babi, já se bojím.“

Její rty jsou promodralé a chvějí se chladem. „Já vím, Guavo… i já se bojím.“

„Babi, když budou bombardovat školu, zavalí… zavalí to tenhle kryt?“

Snaží se nějak vyrovnat s nedostatkem místa, bere mě do náručí. „To nevím, drahoušku.“

„A když ho to zavalí, my tu umřeme, babi?“

Tiskne mě k sobě. „Guavo, když budou školu bombardovat, kryt se na nás může zřítit, ale umřeme jen tehdy, když nás Buddha zemřít nechá.“

Toho dne v listopadu 1972 jsme nezahynuly. Jakmile sirény oznámily, že je to bezpečné, vylezly jsme s babičkou ven jako dva chvějící se tenké listy. Vyklopýtaly jsme na ulici. Několik budov se zřítilo a jejich sutiny nám padaly do cesty. Přelézaly jsme hromady trosek a kašlaly jsme. Valící se dým a vířící prach mě pálil do očí.

Mačkala jsem babiččinu ruku a sledovala ženy, které klečely a naříkaly nad mrtvými, jejichž tváře byly skryté pod roztrhanými slaměnými rohožemi. Jejich nohy trčely směrem k nám. Nohy, které byly rozdrcené a zbrocené krví. Na jedné malé nožce se pohupoval růžový střevíc. Té mrtvé dívce mohlo být asi tolik co mně.

Babička byla promočená, celá od bláta a vedla mě za ruku, přidávala stále do kroku, jak jsme procházely kolem částí těl a kolem domů, které se hroutily.

Ale náš dům stál v zářivém, skoro nemístném slunečním svitu pod stromem bang.1 Jako zázrakem se mu nic nestalo. Pustila jsem babičku a rozběhla jsem se, abych se přitiskla na vchodové dveře.

Babička mi pomohla se převléct a uložila mě do postele. „Zůstaň doma, Guavo. Kdyby se objevila letadla, seskoč dolů.“ Ukázala na náš kryt, který vykopal můj otec v hliněné podlaze vedle dveří do ložnice. Byl dost velký, abychom se tam vešly obě, a bylo v něm sucho. Cítila jsem se tam lépe pod bdělými zraky svých předků, jejichž přítomnost vyzařovala z rodinného oltáře na naší knihovničce.

„Ale… kam jdeš, babi?“ zeptala jsem se.

„Do naší školy, podívat se, jestli moji studenti nepotřebují pomoc.“ Tlustou deku mi přitáhla až k bradě.

„Babi, ale to není bezpečné…“

„Je to jen dva bloky odtud, Guavo. Jakmile uslyším sirénu, poběžím domů. Slibuješ mi, že tu zůstaneš?“

Přikývla jsem.

Babička zamířila ke dveřím, ale vrátila se k mé posteli a na tváři jsem ucítila její teplé pohlazení. „Slibuješ, že se odtud nehneš?“

„Chau hua.“ Usmála jsem se, abych ji ujistila. Nikdy mi nedovolila, abych šla někam sama, dokonce ani během těch měsíců, kdy se nebombardovalo. Pořád se bála, že se někde ztratím. Přemýšlela jsem nad tím, jestli je pravda, co říkali teta a strýcové o tom, že babička je ve vztahu ke mně přehnaně úzkostlivá kvůli těm hrozným věcem, které se staly jejím dětem?

Když se za ní dveře zavřely, vstala jsem a vytáhla jsem svůj zápisník. Špičku pera jsem smočila v lahvičce s inkoustem. „Milovaní mámo a táto,“ začala jsem svůj nový dopis rodičům a přemýšlela jsem o tom, zda k nim někdy moje slova doputují. Pochodovali se svým vojskem a neměli stálou adresu.

Znovu jsem četla Bach Tuyet va bay chu lun, ponořena do magického světa Sněhurky a jejích přátel, sedmi trpaslíků, když se babička vrátila domů s mou aktovkou přes rameno. Ruce jí krvácely. Poranila si je, jak se snažila vytáhnout lidi zpod sutin. Přitáhla si mě na hruď a pevně mě k sobě přitiskla.

Tu noc jsem se schovala pod naši deku, poslouchala jsem, jak se babička modlí a rytmické zvuky dřevěného zvonku. Modlila se k Buddhovi a k Nebesům, aby pomohli ukončit válku. Modlila se za bezpečný návrat mých rodičů a strýců. Zavřela jsem oči a připojila se k babičce v její modlitbě. Jsou rodiče naživu? Stýská se jim po mně tak, jako se mně stýská po nich?

Chtěly jsme zůstat doma, ale naléhavé výzvy veřejného rozhlasu nařídily všem obyvatelům Hanoje evakuaci. Babička měla odvést své studenty a jejich rodiny na vzdálené místo v horách, kde bude pokračovat ve výuce.

„Babi, kam jdeme?“ zeptala jsem se.

„Do vesnice Hoa Binh. Tam nás bomby nenajdou, Guavo.“

Přemýšlela jsem, kdo vybral vesnici tak hezké jméno. Hoa Binh byla slova na křídlech holubic namalovaných na stěnách mé školy. Hoa Binh měla v mém snu modrou barvu – barvu rodičů vracejících se domů. Hoa Binh znamenalo něco prostého, nehmatatelného, a přesto pro nás tolik cenného – mír.

„Je ta vesnice daleko, babičko? Jak se tam dostaneme?“

„Pěšky. Je to jenom jednačtyřicet kilometrů. Společně to dokážeme, co říkáš?“

„A co jídlo? Co budeme jíst?“

„Jen si nedělej starosti. Tamní farmáři se s námi podělí. V dobách krize jsou k sobě lidé laskaví.“ Babička se usmála. „Co kdybys mi pomohla s balením?“

Když jsme se chystaly na cestu, babička se vedle mě dala do zpěvu. Měla nádherný hlas, jako moje máma. Společně vymýšlely legrační písničky, zpívaly a smály se. Jak jen se mi stýská po těch chvílích štěstí. Teď, když babička zpívala, přede mnou rozevírala zelenou náruč ohromná rýžová pole, čápi mě nesli na svých křídlech, řeky mnou pohupovaly na vlnách.

Babička rozložila plátno. Doprostřed naskládala na hromádku naše šaty, přidala k nim můj zápisník, pero, lahvičku inkoustu a své materiály do výuky. Nahoru položila svůj modlitební zvonek, pak svázala protilehlé cípy a vytvořila vak, který ponese přes rameno. Přes druhé rameno si pověsila dlouhé stéblo bambusu naplněné syrovou rýží. Do mé aktovky už předtím dala vodu a jídlo na cestu.

„Jak dlouho budeme pryč, babi?“

„To nevím. Pár týdnů?“

Stála jsem vedle knihovny a dlaněmi přejížděla po hřbetech knih. Vietnamské pohádky, ruské pohádky, Dcera prodavače ptáků od Nguyena Kiena, Ostrov pokladů od cizího autora, jehož jméno jsem neuměla vyslovit.

Babička se zasmála, když viděla hromadu knížek v mých rukou. „Tolik jich s sebou vzít nemůžeme, Guavo. Vyber si jednu. Až budeme na místě, nějaké si vypůjčíme.“

„Jenže babi, čtou farmáři knížky?“

„Moji rodiče byli farmáři, nevzpomínáš si? Měli tolik knih, že si to ani neumíš představit.“

Znovu jsem procházela knihy a rozhodla jsem se pro Jižní kraj a lesy od Doana Gioiho. Možná moje matka doputovala do mien Nam, jižní země, a setkala se tam s mým otcem. Musím se dozvědět víc o tom místě – odtrženém od nás Francouzi a teď okupovaném Američany.

Na vchodové dveře přilepila babička zprávu pro rodiče a strýce, ve které jim sdělila, že pokud se vrátí, najdou nás v Hoa Binh. Než jsme odešly, dotkla jsem se těch dveří. Konečky prstů jsem cítila smích svých rodičů a strýců. Když na to teď po létech vzpomínám, pořád přemýšlím, co bych si s sebou vzala, kdybych tušila, co se s námi stane. Možná černobílou svatební fotografii rodičů. Ale také vím, že když člověku hrozí smrt, není čas na nostalgii.

Ve škole, kde babička učila, jsme se připojily k davu učitelů, studentů a jejich rodin, Někteří vedli kola ověšená zavazadly, kráčeli a splynuli s masou lidí odcházejících z Hanoje. Všichni měli na sobě tmavé šaty a kovové části kol zakryli v obavě, aby se neodrážely od slunce a neupoutaly pozornost bombardérů. Nikdo nemluvil. Slyšela jsem jen kroky a občasný dětský pláč. Do tváří lidí se vryly vrásky z obav a strachu.

Když jsme se vydaly na tento jednačtyřicetikilometrový pochod, bylo mi dvanáct. Cesta byla těžká, ale když do nás šlehal studený vítr, moje ruka se hřála v babiččině dlani. Abych neměla hlad, dala mi babička svoje jídlo a předstírala, že ona už nemůže. Zpívala bezpočet písní, aby zahnala můj strach. Když jsem byla unavená, vzala mě na záda a její dlouhé vlasy skryly můj obličej. Když mrholilo, zabalila mě do svého kabátu. A když jsme konečně dorazily do vesnice Hoa Binh, usazené v údolí a obklopené horami, pokrývaly její nohy krev a puchýře.

Bydlely jsme u dvou starších farmářů – pana a paní Tungových –, kteří babičku a mě nechali spávat na podlaze v obýváku, protože v jejich malém domku nebylo jiné místo. První den v Hoa Binh našla babička vyšlapanou pěšinu, která se klikatila nahoru po nejbližší hoře a končila v jeskyni. Někteří vesničané si tuto jeskyni vybrali jako úkryt a babička rozhodla, že se k nim musíme přidat. I když pan Tung říkal, že Američané vesnici bombardovat nebudou, strávila jsem s babičkou následující den nácvikem cesty po pěšině nahoru a dolů. Prošly jsme ji tolikrát, až mi připadalo, jako bych měla nohy z olova.

„Guavo, musíme se dostat nahoru, i v noci a bez světla,“ říkala babička, když stála v jeskyni, funěla a lapala po dechu. „A slib mi, že se ode mě ani nehneš, jasné?“

Pozorovala jsem motýly poletující okolo vstupu do jeskyně. Toužila jsem zkoumat. Viděla jsem děti vesničanů, jak se nahé koupají v rybníku, jezdí na buvolech blátivými poli a šplhají po stromech, aby vybraly ptačí hnízda. Chtěla jsem poprosit babičku, aby mi dovolila se k nim připojit, ale hleděla na mě tak ustaraně, že jsem radši přikývla.

Sotva jsme se v našem prozatímním domově zabydlely, dala babička paní Tungové naši rýži a nějaké peníze. Pomáhaly jsme s vařením, sklízely zeleninu ze zahrady, umývaly nádobí. „Ach, vy jste taková pomoc,“ řekla mi paní Tungová a mně se zdálo, že jsem o kousíček povyrostla. Její domov byl jiný, ale svým způsobem velmi podobný tomu mému v Hanoji. Okna byla polepená černým papírem, aby v noci američtí piloti nezahlédli žádné známky života.

Při výuce na dvoře vesnického kláštera vypadala babička elegantně. Studenti seděli na hliněné podlaze a tváře jim zářily. Její hodina skončila až tehdy, kdy je naučila jednu ze svých písní.

„Válka může zničit naše domovy, ale neuhasí našeho ducha,“ řekla babička. Její studenti i já jsme se dali do zpěvu, zpívali jsme tak nahlas, až nám přeskakoval hlas a náš zpěv připomínal kvákání žab z nedalekých rýžových polí, které se k nám přidaly.

Kniha Jižní kraj a lesy, jejíž děj se odehrával v roce 1945, měla fascinující začátek. V mých očích mi připadal Jih tak bohatý, jeho lidé šťastní a štědří. Jedli hady a vysokou zvěř, lovili krokodýly a v hustých porostech mangrovníku sbírali med. Podtrhla jsem si složitá slova a exotické jižanské termíny, a kdykoliv měla babička čas, vysvětlovala mi je. Plakala jsem s Anem, který přišel o rodiče, když prchali před krutými francouzskými vojáky. Lámala jsem si hlavu nad tím, proč naši zemi neustále napadají cizí vojska. Nejdřív to byli Číňané, Mongolové, pak Francouzi, Japonci a teď zase američtí imperialisté.

Zatímco jsem ve fantazii utíkala na Jih, bomby dopadaly na Hanoj – na srdce našeho Severu. Když se ve dne či v noci rozezněl gong, babička mě popadla za ruku a vlekla k horám. Výstup trval třicet minut a nesměla jsem odpočívat. Než jsme došly k jeskyni, hřměli kolem nás oceloví ptáci. Držela jsem se babičky a byla vděčná za tu jeskyni, i když jsem ji současně nenáviděla: pozorovala jsem odtud, jak se mé město ocitá v plamenech.

Týden po našem příchodu sestřelili americké letadlo a jeho pilotovi se podařilo uniknout z hořícího stroje do Hoa Binh. Katapultoval se na padáku. Ostatní letadla se ho pokoušela zachránit a ostřelovala oblast raketami. Mnohem později, když jsme vylezly z jeskyně, jsme všude na klikatých cestičkách vedoucích do vesnice viděly kusy lidských těl. Když jsme došly pod řadu stromů, z jejichž větví visely lidské vnitřnosti, babička mi zakryla oči.

Procházely jsme kolem rozbořeného kláštera. Směrem k nám doléhaly vzrušené zvuky a po nich se objevila skupina lidí, kteří před sebou hnali bělocha. Měl na sobě špinavý zelený overal, ruce svázané za zády. Hlavu měl skloněnou, ale i tak byl vyšší než všichni okolo něj. Po tvářích mu stékala krev a blonďaté vlasy měl potřísněné bahnem. Za ním kráčeli tři vietnamští vojáci a dlouhými hlavněmi pušek mířili na jeho zátylek. Do očí mě pálila malá červeno-bílo-modrá americká vlaječka na jeho pravé paži.

„Giet thang phi cong My. Giet no di, giet no!“ vykřikl někdo znenadání.

„Zabijte ho! Zabijte toho amerického bastarda,“ odpovídal souhlasně dav.

Zaťala jsem pěsti. Ten člověk bombardoval moje město. Agrese jeho země mi vzala rodiče.

„Celá moje rodina zemřela kvůli tobě. Zdechni!“ ječela nějaká žena a hodila po Američanovi kamenem. Zamrkala jsem, když ho kámen udeřil do prsou.

„Klid!“ zvolal jeden z vojáků. Babička a několik dalších lidí přispěchalo ke vzlykající ženě, objali ji a odváděli pryč.

„Spravedlnosti bude učiněno zadost, bratři a sestry,“ řekl voják davu. „Prosím, pochopte, musíme ho dovést do Hanoje.“

Sledovala jsem pilota, když procházel kolem mě. Když ho uhodil kámen, nevydal ani hlásku, jen ještě víc sklonil hlavu. Nebyla jsem si jistá, ale myslím, že jsem zahlédla pár slz, které mu kanuly po tváři a mísily se s jeho krví. Když za ním šel dav, křičící a ječící, zachvěla jsem se. Napadlo mě, co by se asi mohlo stát mým rodičům, kdyby padli do rukou nepřítele.

Abych zahnala strach, ponořila jsem se do knihy, díky které jako bych byla rodičům blíž. Vdechovala jsem vůni mangrovníků, čichala vánek od řek plných ryb a želv. Zdálo se, že jídla je na Jihu hojnost. To jídlo by mohlo pomoci rodičům přežít, pokud se dostanou do svého cíle. Ale bude Jih stále tak bohatý, když je tam americká armáda? Připadalo mi, že ničí vše, co jí přijde do cesty.

Když jsem dočítala poslední stránky, zadržovala jsem dech. Přála jsem si, aby An našel své rodiče, ale namísto toho se připojil k osvobozeneckému hnutí Viet Minh, aby bojoval proti Francouzům. Říkala jsem mu, aby to nedělal, jenže on už vskočil do člunu a vesloval pryč a rozplynul se v bílém prostoru stránky za posledním slovem románu.

„An se měl víc snažit najít své rodiče,“ řekla jsem babičce a odložila jsem knihu.

„Inu, v časech války jsou lidé vlastenci připravení obětovat svůj život i rodinu pro blaho všech.“ Zvedla oči od mé roztrhané košile, kterou zašívala.

„Mluvíš jako moji učitelé.“ Vzpomněla jsem si na hodiny, kdy jsem se dozvídala o dětech, které považovali za hrdiny, protože se nechaly vyhodit do povětří spolu s bombami, aby zabily francouzské nebo americké vojáky.

„Chceš vědět, co si myslím doopravdy?“ Babička se ke mně naklonila. „Nevěřím v násilí. Nikdo z nás nemá právo vzít život jiné lidské bytosti.“

···

Asi v polovině prosince se začalo šeptat, že se můžeme bezpečně vrátit domů, že americký prezident Nixon si dá od válčení pohov a bude slavit vánoční svátky klidu a dobré vůle. Lidé opouštěli své skrýše a v zástupech se vydávali na cesty, které je vedly zpět do našeho hlavního města. Ti, kdo si to mohli dovolit, si pronajali vozíky tažené buvolem či krávou, anebo jeli společně na náklaďáku. Ti bez peněz kráčeli celou cestu pěšky.

Nepřipojily jsme se k nim. Babička požádala své studenty a jejich příbuzné, aby zůstali. Musel jí to říct Buddha. Osmnáctého prosince 1972 jsme pak z jeskyně v horách sledovaly, jak se naše město mění v ohnivou kouli.

Na rozdíl od předchozích útoků teď bombardování nepřestávalo. Pokračovalo celý další den a noc. Třetí den se babička s několika dospělými vypravila ven pro jídlo a vodu. Babičce trvalo moc dlouho, než se vrátila, ale přivedla s sebou pana a paní Tungovy. Zatímco paní Tungová naříkala nad bolavými koleny, pan Tung nám řekl, že Američané teď v Hanoji používají svoji nejsilnější zbraň: proudové bombardéry B-52.

„Prohlásili, že nás bombami srovnají se zemí a pošlou zpět do doby kamenné,“ oznámil nám a skřípal u toho zuby. „My jim to nedovolíme.“

Hanoj hořela a bomby na město dopadaly dvanáct dní a dvanáct nocí. Když bombardování konečně ustalo, bylo takové ticho, že jsem slyšela, jak ve větvích stromů bzučí včely. A stejně jako ty pracovité včely se babička vrátila do své třídy a vesničané na svá pole.

Asi za týden se objevila skupina vojáků. Jeden z nich stál na schodech, které zbyly z kláštera, měl ztrhanou tvář, ale široký úsměv. „Porazili jsme ty zpropadené bombardéry!“ Zamával pěstí. „Naše protiletadlová obrana sestřelila jednaosmdesát nepřátelských letadel, třicet čtyři z nich jsou Bé padesát dvojky!“

Okolo mě propukli lidé v radostný pokřik. Teď jsme se mohli bezpečně vrátit domů. Lidé se navzájem objímali, plakali a smáli se.

„Nikdy vám nezapomenu vaši laskavost,“ děkovala babička našim hostitelům. „Mot mieng khi doi bang mot goi khi no.“ Jedno sousto hladovějícímu se vyrovná hromadě jídla sytému.

„La lanh dum la rach,“ odpověděla paní Tungová. Neporušené listy chrání ty poškozené. „Jste u nás kdykoliv vítány.“ Stiskla babičce ruku.

Usmála jsem se. Vždycky mě okouzlilo, když se v rozhovoru používala přísloví. Babička mi říkala, že přísloví jsou základem moudrosti našich předků, která se předávala ústně z generace na generaci ještě dříve, než vznikl náš psaný jazyk.

Měly jsme srdce naplněná nadějí a kráčely jsme mnoho hodin pěšky zpět do Hanoje.

Čekala jsem vítězství, ale kamkoliv jsem se podívala, viděla jsem jen zkázu. Velká část mého krásného města se změnila v trosky. Bomby dopadly na Kham Thien – moji ulici – a na blízkou nemocnici Bach Mai, kde dříve pracovala moje matka, a zabily spoustu lidí. Později se vrátím do třídy, ve které bude chybět patnáct spolužáků.

A náš dům! Byl pryč. Na hromadě trosek ležel náš strom bang. Babička padla na kolena. Z jejího nitra se vydral nářek, který pronikal pachem hnijících těl a splýval s kvílejícím mořem žalu.

Když jsme odklízely rozbité cihly a betonové desky, plakala jsem s babičkou. Naše prsty krvácely, jak jsme hledaly cokoliv, co by se dalo z trosek zachránit. Našly jsme několik mých knížek, dvě babiččiny učebnice a trochu rozsypané rýže. Babička sbírala každé zrnko, jako by to byl klenot. Tu noc jsme se na školním dvorku choulili k sobě s dalšími lidmi, kteří přišli o svůj domov, abychom se chránili před větrem, podělili se o trochu vařené rýže smíchané s hlínou a potřísněné krví.

Když jste se tehdy podívali na babičku, nedokázali byste si představit, že ji kdysi považovali za canh vang la ngoc – nefritový list na zlaté větvičce.

Před třemi měsíci, když se máma chystala odejít do války, řekla mi, že babička pochází z jedné z nejbohatších rodin v provincii Nghe An.

„Prošla si velkými útrapami a je to ta nejhouževnatější žena, jakou znám. Drž se jí a budeš v pořádku,“ řekla mi máma, když si balila šaty do zeleného ruksaku. Byla lékařka a rozhodla se jít jako dobrovolnice na jih, aby našla mého otce, který odešel se svými vojáky hluboko do džungle a poslední čtyři roky jsme od něj nedostaly žádnou zprávu. „Najdu ho a přivedu ti ho zpátky,“ slíbila mi a já jsem jí věřila, protože vždycky dosáhla toho, čeho dosáhnout chtěla. Jenže babička říkala, že je to nemožný úkol. Snažila se matce v odchodu zabránit, ale marně.

Když máma odcházela, loučilo se s ní Nebe velkými kapkami deště. Máma vykoukla z odjíždějícího náklaďáku a zavolala: „Huong oi, me yeu con!“ Bylo to poprvé, kdy mi řekla, že mě miluje, a já jsem se bála, že to bylo naposledy. Obklopil nás déšť a spolkl ji ve svých vířících ústech.

Tu noc a po mnoho dalších nocí mi babička otevřela dveře do svého dětství, aby osušila mé slzy. Její příběhy mě pohltily a zavedly do vesnice Nghe An na vrcholu kopce, kde jsem nasávala vůní rýžových polí, ponořila oči do řeky Lam a stala se zelenou tečkou na pohoří Truong Son. Díky jejím příběhům jsem na jazyku cítila sladkou chuť bobulí sim,2 vnímala, jak mi v dlaních poskakují kobylky, a spala jsem v houpací síti pod oblohou prošitou třpytivými hvězdami.

Ohromilo mě, když mi babička vyprávěla o tom, jak její život proklelo proroctví věštce a jak přežila francouzskou okupaci, japonskou invazi, velký hladomor a pozemkovou reformu.

Válka pokračovala a babiččiny příběhy držely mě a mé naděje při životě. Uvědomila jsem si, že svět je vskutku nespravedlivý a že musím přivést babičku zpět do její vesnice, aby našla spravedlnost, možná dokonce i pomstu.

1 Arenga cukrodárná neboli cukrová palma (pozn. překl.).

2 Plody podobné borůvkám (pozn. překl.).

Věštba

Provincie Nghe An, 1930–1942

Guavo, vzpomínáš si, jak jsme se spolu toulávaly Starou čtvrtí Hanoje? Často jsme se zastavily před domem v ulici Hang Gai. Neznala jsem nikoho, kdo by v Hedvábné ulici bydlel, ale stávaly jsme před tím domem a nakukovaly bránou dovnitř. Vzpomínáš, jak bylo všechno krásné? Na dřevěných vratech byly nádherné rytiny květin a ptáků, nalakované okenice se na slunci leskly a na oblých okrajích střechy se tyčili draci z keramiky. Ten dům byl tradiční nam gian, s pěti dřevěnými částmi, pamatuješ? A před ním byla předzahrádka vydlážděná červenými cihlami.

Teď ti mohu prozradit, proč jsem před tím domem stávala: vypadá přesně jako dům mého dětství v Nghe An. Když jsem tam s tebou stála, skoro jsem slyšela šťastné klábosení svých rodičů, mého bratra Conga a tetičky Tu.

Ach, ptáš se, proč jsem se ti nikdy nezmínila o tom, že mám bratra a tetu. Brzy ti o nich budu vyprávět, ale copak nechceš nejprve navštívit domov mého dětství?

Abychom se tam dostaly, budeme muset urazit tři sta kilometrů z Hanoje. Půjdeme podél dálnice, projdeme provinciemi Nam Dinh, Ninh Binh a Than Hoa. Pak u pagody Phu Dinh odbočíme doleva, projdeme několik obcí, než dorazíme do Vinh Phuc, vesnice na severu Vietnamu. Jméno té vesnice je zvláštní, Guavo, protože znamená „Navždy požehnaná“.

Ve Vinh Phuc ti každý rád ukáže bránu do domova našich předků – do domu rodiny Tranových. Půjdou s tebou vesnickou ulicí okolo pagody se střechou, jejíž konce se kroutí jako prsty skvělé tanečnice, kolem rybníků, v nichž se cákají děti a buvoli. V létě budeš udiveně zírat na mraky nachových květů na stromech xoan3 a na rudé květy gao4 plující vzduchem jako planoucí čluny. Během sklizně rýže ti rozprostře vesnická cesta na uvítanou zlatý koberec ze slámy.

Uprostřed vesnice dojdeš před velké panství v zahradě s ovocnými stromy. Když nakoukneš bránou dovnitř, spatříš dům podobný tomu, který jsme viděli v Hedvábné ulici, jen mnohem půvabnější a mnohem větší. Lidé, kteří tě tam zavedou, se budou ptát, zda patříš do Tranovy rodiny. Když jim povíš pravdu, Guavo, budou ohromeni. Členové rodiny Tranových buď zemřeli, byli zabiti anebo zmizeli. Dozvíš se, že od roku 1955 v domě bydlelo sedm rodin, ale žádní z těch lidí nebyli naši příbuzní.

Moje milovaná vnučko, nekoukej tak vyděšeně. Chápeš, proč jsem se rozhodla vyprávět ti o naší rodině? Když naše příběhy přežijí, my neumřeme, i když naše těla na této zemi již nebudou.

V domě rodiny Tranových jsem se narodila, měla svatbu a porodila tvou matku Ngoc, tvé strýce Data, Thuana, Sanga a tvou tetu Hanh. Nevěděla jsi to, ale mám ještě jednoho syna, Minha. Je můj prvorozený a mám ho moc a moc ráda. Ale nevím, zda je ještě naživu. Vzali mi ho před sedmnácti lety a od té doby jsem ho neviděla.

Co se mu stalo, ti vysvětlím později, ale nejdříve mi dovol, abych tě pozvala do jednoho zvláštního letního dne v květnu 1930, kdy mi bylo deset let.

S překvapením mě probudilo uprostřed noci dunění, rytmické duté údery. „Kdo dělá v tuto hodinu takový hluk?“ zabručela jsem rozmrzele a otočila se na bok, kde vedle mě chrápala paní Tu, naše hospodyně. Její jméno, Tu, znamená „uhlazená krása“, ale kdybys ji viděla, asi by ses zprvu lekla. Od úst až k levému oku se jí klikatila hluboká jizva. Na pravé tváři se jí kůže změnila v hromadu vrásek. Ale paní Tu taková nebyla odjakživa. Před lety, ještě než jsem se narodila, zachvátil většinu vesnice Vinh Phuc požár. Dům paní Tu lehl popelem, zabil jí manžela a dva syny a ji popálil skoro na smrt. Moje matka vzala paní Tu k nám a ošetřovala ji. Když se paní Tu uzdravila, rozhodla se u nás zůstat a pracovat pro nás. Během let se stala součástí naší rodiny.

O mnoho let později, Guavo, paní Tu riskovala život, aby zachránila život mně a tvé matce.

Toho časného rána pohled na naši hospodyni uklidnil sevření v mém žaludku. Byla jsem jí vděčná za to, že odešla ze svého pokoje a dělala mi posledních několik nocí společnost.

„Probuďte se, tetičko Tu. Co je to za hluk?“ šeptala jsem, ale ona chrápala dál.

Údery zněly naléhavěji. Zívla jsem a vstala. Tápala jsem ve tmě a hledala své dřeváky. Vyšla jsem z pokoje a klapala dlouhou chodbou okolo velké místnosti, kde se skladovala úroda z našich polí. Rukama jsem šátrala a hledala cestu vpřed. Dávala jsem pozor, ale i tak jsem hlavou vrazila do dan nhi a lekla jsem se při hlubokém zvuku dvou strun. Proklínala jsem bratra za to, že pověsil hudební nástroj tak nízko, jako by ty lkavé zvuky, které na těch strunách vyluzoval, nestačily. Prošla jsem kolem obývacího pokoje, kde na stole svítila petrolejka a její světlo se odráželo od lakované pohovky vykládané perletí. Dřevěná deska stála na čtyřech silných nohách – phan divan, na kterém často sedával můj otec a bavil své hosty. Masivní pilíře z drahého dřeva lim sahaly od cihlové podlahy až po strop. Nahoře na mě z rodinného oltáře mrkala další petrolejka. Na dvou lakovaných tabulích na zdi byla poezie napsaná vytříbeně v jazyce nom – starým vietnamským písmem.

Hluk mě přivedl na předzahrádku. Tady, zalitý měsíčním svitem, držel v rukou můj otec velkou dřevěnou palici a tloukl jí o kamenný moždíř. Jeho hranatý obličej a svalnaté paže se leskly potem. Mlátil rýži, ale proč nepožádal o pomoc své dělníky?

Kousek od něj seděla na stoličce máma, držela bambusový podnos a pohazovala vymlácenou rýží. Ruce se jí pohybovaly trhaně dozadu a dopředu, jak se snažila zbavit rýži plev. Její pohyby byly tak půvabné, že nebýt rýže poletující před ní, řekli byste, že tančí.

Pak jsem si vzpomněla na naši rodinnou tradici: rodiče vždycky připravili první dávku rýže z nové sklizně sami a nabídli ji našim předkům. Sklízet z našich polí začali rodiče den předtím a ovoce jejich práce se hromadilo pod longanem.

„Mami. Tati.“ Seskočila jsem z pěti schodů, které vedly z přední verandy na dlážděný dvůr.

„Probudili jsme tě, Dieu Lan?“ Otec vzal ručník a otřel si tvář. Za jeho zády bylo slyšet chór hmyzího zpěvu. Z chlévů, které se táhly daleko do boční zahrady, se ozývaly tlumené zvuky krav a buvolů, ale slepice zůstaly ve svých bambusových klecích zticha.

„Kotě, vrať se do postele.“ Na rozdíl od táty byla máma pověrčivá a oslovovala mě přezdívkou, aby mě tak ochránila před zlými duchy.

„Tak. Moje dávka je připravená.“ Otec vysypal obsah moždíře do bambusového košíku. Pomáhala jsem mu a pronikavá vůně rýže mi zaplnila plíce.

Odnesla jsem košík mámě, která si prohlížela bílá zrnka na bambusovém podnose, a pak je nasypala do keramické nádoby.

„Jak se ti líbí mistr Thinh, Dieu Lan?“ Otcův hlas přehlušil rytmické údery. Byl pořád tak zaměstnaný, že jsme neměli moc času se spolu bavit.

„Je úžasný, tati.“ Mistr Thinh byl vzdělaný muž, kterého rodiče nedávno najali, aby učil mého bratra Conga a mě. Jediná škola v celé naší oblasti byla moc daleko a jen pro chlapce. S Congem jsme se vždycky učili se soukromým učitelem doma. Nedávno se otec vydal na dlouhou cestu do Hanoje a vrátil se s mistrem Thinhem, který se u našich vrat objevil s károu taženou buvolem, která byla plná knih. Většina dívek z vesnice se učila jenom vařit, uklízet, poslouchat a pracovat na poli, ale já jsem se učila číst a psát s učencem, který procestoval lán světa a byl až ve Francii. Zalíbila se mi dobrodružství, o kterých jsem četla v jeho knížkách. Mistr Thinh bydlel s námi, v západním křídle domu.

„Jsem rád, že tebe a Conga učí francouzsky,“ řekl táta.

„Ale já nevidím důvod, proč by se ten jazyk měli učit,“ namítla máma a já jsem s ní naprosto souhlasila. Francie okupuje naši zemi. Viděla jsem francouzské vojáky, jak na cestě do vesnice mlátí naše farmáře. Občas přišli k nám do domu a hledali zbraně. V naší provincii proti nim demonstrovali rolníci a dělníci. Moji rodiče se nezapojovali. Obávali se násilí a věřili, že nám Francouzi nakonec naši zemi vrátí bez krveprolití.

Otec přestal tlouct a ztišil hlas. „Ty víš, že ty cizince nenávidím. Jsou tu už proklatě dlouhých šedesát let, sdírají nás z kůže poplatky a daněmi, zabíjejí nevinné. Ale dokážeme se jich zbavit jen tehdy, když jim budeme rozumět.“

„Dělá císař Bao Dai právě tohle? Studuje ve Francii, aby nás od Francouzů osvobodil?“ zeptala se máma a nastavila podnos, na který jsem sypala vymlácenou rýži.

„Říká se, že si z něho Francouzi vychovávají svoji loutku. Nebylo by to pro ně ideální, kdyby nás mohli ovládat prostřednictvím našeho vlastního císaře?“ odpověděl otec a začal znovu tlouct.

Dokončili jsme práci. Vedle v zahradě kohout zamával křídly a spustil hlasitou a radostnou písničku. Ostatní kohouti se k němu přidávali a sborem budili slunce.

Z pagody se ozývaly zvuky bubnu oznamující, že kvinta skončila, že je pět hodin ráno.

Přes dvůr spěchala paní Tu. Přitáhla si mě do náručí. „Proč nejsi v posteli, Kotě?“

„Dnes jsem malá farmářka, tetičko.“ Cítila jsem z jejích šatů sladkou vůni arekových ořechů a betelových listů.

Usmála se a obrátila se k matce. „Promiň, sestro, zaspala jsem.“

„Nic se nestalo, sestro. Včera jsi pracovala dlouho do noci.“

Paní Tu si vzala od mámy nádobu až po okraj plnou bílé rýže a pospíchala přes dvůr do kuchyně.

Na východě se objevilo růžové světlo. Ve větvích stromů zpívali ptáci. První sluneční paprsky se odrážely od plev pod mýma nohama. Vzala jsem koště a smetla sluneční svit na hromadu.

Matka nesla tátovi, který seděl na schodech verandy, tác. Do nefritových šálků nalila vařící zelený čaj.

„Dobré ráno.“

Zvedla jsem hlavu a spatřila vycházet mistra Thinha. Jeho oči pod hustým obočím se usmívaly. „Jak rád tu brzy vstávám, miluji ten svěží vzduch,“ řekl a zhluboka se nadechl. Výuka začínala až později, ale už měl na sobě svůj turban, černou tuniku a bílé kalhoty.

Otec se zasmál. „Prosím, dejte si s námi trochu čaje.“

Usadila jsem se mezi své rodiče a upila trochu z tátova šálku. Hořká chuť se mi zakousla do jazyka, ale v hrdle se mi rozlila voňavě sladká chuť.

„Mistře Thinhe, právě jsem přemýšlela o Hanoji… Musí to být fascinující místo,“ řekla máma a podávala učiteli šálek. Jako většina obyvatel naší vesnice ani ona dosud hlavní město nenavštívila.

„Hanoj? Ach ano, je zvláštní. A také velmi starobylá. Skoro tisíc let stará.“ Mistr Thinh se zasnil. „Moje rodina žije ve Staré čtvrti. Mezi bludištěm starých nakloněných domů se vinou uličky. Ale Starou čtvrť poznáte jen tehdy, když si zapamatujete jejích šestatřicet hlavních ulic. Každá žije svým vlastním životem – Hedvábná ulice, Stříbrná ulice, Cínová ulice, Ševcovská ulice, Bambusová ulice, Uhelná ulice, Měděná ulice, Solná ulice, Rakvářská ulice, Bavlněná ulice, ulice Tradiční medicíny…“

Když můj učitel citoval všechna ta jména zpaměti, vykulila jsem oči.

Mistr Thinh vyprávěl, že jeho rodina vlastní dům ve Stříbrné ulici. Jeho otec byl stříbrotepec a přál si, aby on pokračoval v rodinné tradici. „Ale uspěchaný městský život není nic pro mě. Naštěstí se tohoto úkolu zhostil můj mladší bratr Vuong, a já si tak mohu užívat tohoto úžasného života na vesnici a zároveň učit rozkošné děti.“ Usmál se na mě.

Pomyslela jsem si, že bylo od rodičů mistra Thinha chytré pojmenovat syny Thinh a Vuong, což dohromady znamená blahobyt. Když mistr Thinh vyprávěl o Hanoji a o své rodině, snažila jsem si zapamatovat každičké jeho slovo. Tehdy jsem netušila, že mi to o pětadvacet let později pomůže zachránit život.

„Brýtro.“

Otočila jsem se. Ve dveřích stál můj bratr, zíval a protahoval se jako kočka. Cong byl o dva roky starší, vysoký a statný. Celé dny si hrál venku, jezdil na buvolech a chytal cvrčky, a tak měla jeho kůže zlatohnědou barvu.

„Vzhůru tak brzy?“ zeptal se mistr Thinh a usrkával svůj čaj.

„Ano, mistře. Musím studovat, dokud mám svěží mozek.“

„Co cong mai sat co ngay nen kim,“ řekl můj učitel a celý zářil. Přísloví, které jsem slyšela nesčetněkrát: vytrvalost přináší ovoce. Když jsem je slyšela znovu, ten pocit štěstí ve mně zhasl jako svíčka. Pokud jde o studium, Cong byl mnohem houževnatější a myslela jsem si, že i mnohem lepší. Dokázal si zapamatovat všechny ty matoucí starobylé vietnamské, čínské a francouzské znaky. A ke všemu při aritmetice nepotřeboval ani počitadlo.

Jako na zavolanou se u našich vrat objevila skupina devíti mužů. Měli na sobě hnědé košile a černé kalhoty a v rukou srpy. Na hlavách měli non la – kuželovité klobouky spletené z bambusových a palmových listů.

„Prosím, dejte si s námi trochu čaje,“ pozval je otec.

Cong a já jsme utíkali do domu pro další šálky.

Pak jsme si s bratrem vyhrnuli kalhoty a dali se do práce. Na farmě, kterou převzal náš otec po svých rodičích, krmil Cong prasata a já slepice. Rodiče nám ukázali, že největší radostí hospodáře je, když si umaže ruce mezi rostlinami a zvířaty.

Hrála jsem si se slepicemi, dokud jsem nezaslechla matčino volání. Nesla tác plný jídla z našeho rodinného oltáře ven na verandu. Za ní šla paní Tu a nesla další podnos.

Byla jsem obklopena svou rodinou a v ústech jsem měla sladkou chuť rýže z nové sklizně. Můj učitel a těch devět mužů neustále pokyvovali hlavami a skládali komplimenty paní Tu a mojí mámě za jejich kuchařské umění.

Po snídani odešel můj otec s několika rolníky na pole a máma pracovala s ostatními na dvoře. Řekla mi, abych si šla lehnout, ale sedla jsem si ke stolu a otevřela knihy. Ve studovně mistr Thinh už vyučoval Conga. Já přijdu na řadu odpoledne a přála jsem si, aby mi učitel řekl, že jsem inteligentnější než můj bratr.

Otevřeným oknem pronikl do místnosti chladný vítr. Venku sluneční světlo zalévalo zlatem a stříbrem kývající se listy stromů. Živým plotem z kvetoucího ibišku, který odděloval náš dům od vesnické uličky, jsem zahlédla shrbeného muže.

Pomalu se vlekl a pomáhal si holí. Klopy jeho bílé tuniky se třepotaly jako motýlí křídla. Stříbrné vlasy mu zdobila černá čelenka. Věděla jsem, že je to pan Tuc, známý věštec z naší vesnice.

Stejně jako všechny moje kamarádky jsem se toho starého muže bála a zároveň jsem ho obdivovala. Často jsem číhala před jeho domem a sledovala davy lidí, kteří přicestovali z velké dálky, aby si vyslechli jeho proroctví. Někteří vycházeli z jeho domu rozzáření štěstím, jiní měli zase slzy na krajíčku. Ačkoliv mnoho lidí pana Tuce uctívalo, nikdo přesně nevěděl, odkud se vzaly jeho věštecké schopnosti. Někteří si šuškali, že když mu bylo sedm, šel si zaplavat do vesnického rybníka. Zelený Thuy Quai – Vodní ďábel – ho chytil za nohy, táhl ho do bahna a snažil se ho utopit. Nikdo z kamarádů si nevšiml, že Tuc zmizel, dokud se neobjevil sloupec vody, který vystřelil nahoru chlapce, jenž máchal pěstmi a kopal nohama. S údivem hleděli, jak Tuc žbluňkl zpátky do vody a klidně doplaval na břeh. Když se chlapec vrátil domů, mnoho lidí za ním přispěchalo a vyptávalo se na jeho zápas s Vodním ďáblem. Později se tam vraceli znovu a znovu kvůli jeho věšteckým schopnostem.

Co tu dělá, v tuto denní dobu, a proč se nevěnuje svým zákazníkům?

Vylezla jsem na okno a tiše seskočila do zahrady. Z trávy vyskočilo pár kobylek a otřely se svou hrubou pokožkou o moje lýtka. Co nejvíc jsem se přikrčila a viděla jsem, že se pan Tuc zastavil před naší bránou.

„Chao ong Tuc.“ Z máminých úst bylo slyšet radost, když ho běžela přivítat.

„Chao ba. Vidím, že máte spoustu práce! Je úroda dobrá?“

„Není zlá, pane Tucu. Aspoň nám bouře nezničily úrodu rýže jako loni.“ Máma odložila košík na zem a pomáhala věštci projít přes dvůr, kde se činilo spousta lidí.

Rozhodla jsem se, že zjistím, proč k nám věštec přišel. Proklouzla jsem do obýváku a posadila jsem se na dřevěný phan za starcovými zády. Matka nalila čaj a podala mu šálek, ze kterého se kouřilo.

„Pane Tucu, díky, že jste přišel. Naše hospodářství se rozrůstá, a tak potřebujeme postavit velké skladiště. Možná v přední zahradě.“ Máma nalila čaj i sobě. „Myslíte si, že je to příznivé místo?“

V tu chvíli něco přede mnou zacupitalo.

„Áááách!“ seskočila jsem z phanu.

„Co je to?“ Stařec sebou trhl.

„Obrovská krysa.“ Zvíře zmizelo, ale stejně jsem utíkala k mámě.

Smála se. „Naše sklizeň je ruší, Kotě. Brzy zase zalezou do svých děr.“

Věštec se najednou narovnal. „Řekněte mi, kdo je tato dívka, madam Tranová.“ Prohlížel si mě od hlavy až k patě.

„To je Dieu Lan, moje dcera.“

Složila jsem paže na prsa a na znamení úcty ke starému muži jsem se poklonila.

„Pojď sem, děvče.“ Věštec se zamračil. „Něco na tobě je hrozně… hrozně zvláštní. Posaď se tady, tak. Ukaž mi dlaně. Roztáhni je a klidně je drž.“

Udělala jsem, co mi řekl. Cítila jsem, jak mnou prochází vzrušení. Kamarádky mi budou určitě závidět, že mi pan Tuc četl budoucnost z dlaně.

Stařec se v dřevěném křesle s područkami ve tvaru dračích hlav zaklonil dozadu. Přimhouřil oči a zkoumal čáry a rýhy na mých dlaních. Znenadání otevřel oči, jako by ho něco šokovalo.

„Pane Tucu, tak co říkají její dlaně?“ Máma popadla papírový vějíř a k věštci i ke mně doputoval lehký vánek.

„Ještě minutku.“ Pan Tuc si pozvedl mé ruce ještě blíž k očím. Hleděl na čáry a dotýkal se jich ukazovákem. Lechtalo to. Kdyby se netvářil tak vážně, rozesmála bych se.

Máma dolila čaj.

„Tak co?“ zeptala se, když stařec zvedl oči.

„Madam Tranová, myslím, že to ani nechcete vědět.“

„Proč ne, pane?“ Matčina ruka s konvicí čaje se zastavila uprostřed pohybu.

„Myslím, že je to tak pro vás lepší.“

„V tom případě mě to zajímá ještě víc.“ Matka se naklonila přes stůl, čelo jí pokryly ustarané vrásky.

Stařec bedlivě studoval mou tvář, z jeho pohledu mi běhal mráz po zádech. „Madam Tranová, když to musíte vědět… vaši dceru čeká velice těžký život. Chvíli bude bohatá, ale o všechno přijde a stane se potulnou žebračkou v dalekém městě.“

Konvice vypadla mámě z rukou a horký čaj se vylil na podlahu.

„Me!“ utíkala jsem k ní.

Couvla od rozbité konvice a vzala mě do náručí. „Pane Tucu, víte to jistě?“

„Dlaně to říkají, madam Tranová. Je mi to líto.“

Máma mě popadla za ramena.

Moje matka pak už nikdy věštce nenavštívila a zakázala mi přibližovat se k jeho domu. Jeho proroctví ji tak vyděsilo, že mě potají brala do bezpočtu klášterů a pagod, kde se modlila za požehnání. Když jsem ji pozorovala, jak pálí štosy vonných papírků jako oběť neviditelným duchům a neviditelným ďáblům obětuje pečená selata, začala jsem toho starého muže nenávidět.

Dva roky nato, když mi bylo dvanáct, zemřel pan Tuc stářím. Jeho pohřeb byl jeden z největších, jaké kdy naše vesnice zažila. Sešli se tu lidé z mnoha regionů, aby mu vyjádřili svoji úctu. Mluvili stále dokola o tom, jak pravdivé se jeho věštby ukázaly.

Přesto jsem nechápala, jak by mohl mít pravdu, pokud jde o moji budoucnost. Jak bych se mohla stát žebračkou? Moje rodina byla v naší vesnici zdaleka nejbohatší. Naše chlévy byly plné dobytka, naše pole zase rýže a zeleniny. Otec začal na voze taženém buvolem dovážet naši zemědělskou produkci do Hanoje, kde ji s velkým ziskem prodával vybraným restauracím. V noci jsem slýchala klapání matčina počitadla a věděla jsem, že máme spoustu peněz. I když jsme museli odvádět nejrůznější daně Francouzům a císaři, rodiče tvrdě pracovali.

Předpověď pana Tuca se nakonec rozplynula jako kapka černého inkoustu v rybníce a byla jsem opět bezstarostnou dívkou. S kamarády jsem běhávala přes pole, honili jsme kobylky a sarančata, zkoumali potoky, rýžová pole a zahrady, lezli jsme po stromech a nakukovali do ptačích hnízd a potají sledovali, jak staří sedí na vejcích. S rodinou jsem nasedala do tátovy káry tažené buvolem, která mířila na pestrobarevné víkendové trhy anebo do lesa Nam Dan, kde jsme s Congem pobíhali zelení. Ach, Guavo, ještě teď, když zavřu oči a zhluboka se nadechnu, cítím na jazyku sladkou chuť nachových bobulí sim, plnou chuť žlutých plodů guav i nakyslou příchuť plodů divokého bambusu.

Občas nás vzal otec ještě dál, abychom viděli hedvábné koberce rýžových polí poseté čápy třepotajícími křídly, řeku Lam třpytící se v slunci a pohoří Truong Son stoupající jako draci chystající se vzlétnout. Povím ti, že moje dětství bylo stejné jako dětství ostatních a zároveň jiné.

Pilně jsem studovala pod vedením mistra Thinha, který u nás zůstal pět let a stal se nejlepším přítelem mého otce. Noc co noc spolu sedávali na verandě, popíjeli čaj a psali básně. Ca dao – naše lidová poezie – zapustila v otcově životě kořeny díky ukolébavkám jeho matky. Jako pro mnoho farmářů i pro otce bylo psaní poezie stejně přirozené jako orba pole.

Mezitím se všechny mé kamarádky postupně vdávaly za muže, které jim vybrali rodiče. Když bylo mé nejlepší kamarádce Hong třináct, musela se vdát za muže dvakrát tak starého. Umřela mu žena a potřeboval někoho na práci na poli. Tak se tenkrát zacházelo s většinou žen, Guavo.

Moje matka dělala všechno pro to, abych měla jiný život. Ona i můj otec mě povzbuzovali k tomu, abych byla nezávislá a říkala svůj názor. Dokonce souhlasili s tím, když jsem odmítla přebarvit si zuby. Víš, že v té době se považovalo za nutnost, aby měla žena černé zuby? Ty, které měly zuby bílé, se považovaly za neslušné. Ale mě děsilo pomyšlení na bolest, kterou musely moje kamarádky vytrpět, když jim zuby měkčili šťávou z limetky a lakovali černou barvou. Knihy mistra Thinha mi ukázaly jiné ideály krásy.

Bylo zvykem, že nejstarší syn zdědí rodinný podnik, ale můj bratr Cong si přál, abych se nějak podílela i já. Starší z vesnice často říkávali, že kdyby Francouzi nezrušili královské zkoušky, Cong by je složil, stal by se mandarínem u císařského dvora a naše vesnice by získala na reputaci. Ale Cong nad těmi řečmi vždycky jen kroutil hlavou. Měl rád naše pole a zamiloval se do Trinh, dcery starosty vesnice. Když mi bylo šestnáct, vzali se a Trinh se stala mou starší sestrou, po které jsem odjakživa toužila.

V naší vesnici byl jeden člověk, který měl na starosti výběr daní pro Francouze. Přezdívali mu Zloduch, měl buclatý obličej, úzké oči a plešatou lesklou hlavu. Všichni jsme se báli, když jsme ho viděli s bičem spleteným z nejsilnějších lián. Zloduch bičoval ty, kdo nemohli zaplatit včas, namísto peněz jim zabavoval majetek a bil jejich ženy. Vyhýbala jsem se mu a nikdy bych si netroufla podívat se mu přímo do očí. Neměla jsem ani tušení, že jednoho dne se mu budu muset postavit.

Když mi bylo sedmnáct, potkala jsem mladého muže jménem Hung. Moji rodiče znali jeho rodinu léta. Po ukončení studia v Hanoji se Hung vrátil zpátky do naší vesnice a učil v nové škole v našem obvodu.

Až do toho dne, kdy jsem potkala Hunga, jsem kluky neměla ráda. Jistě, ráda jsem si je dobírala, stejně jako jsem si ráda dobírala svého bratra. Takže si dokážeš představit, jak Hung reagoval, když poprvé přišel k nám domů. Pohádali jsme se.

Ano. Pohádali.

„Copak ty si nemyslíš, že bychom měli Francouze rovnou vypakovat?“ soptil Hung. „Ta zvěrstva, která páchají na našich lidech, musí skončit!“

„Tys to snad neslyšel?“ oplatila jsem mu. „Slíbili, že nám naši zem vrátí. Když ještě pár let počkáme, dostaneme naši vlast zpátky bez krveprolití.“

„Ach, ty těm cizákům moc věříš. Utěšují nás svými slovy, slovy, která nemyslí vážně.“ Hung mi vysvětloval, jak Francouzi chtějí, aby Vietnam zůstal zaostalý, necivilizovaný a zbídačelý. Jak dobývají naše přírodní zdroje a vozí je k sobě domů. Jak dávají Vietnamcům opium, aby otupili naši bystrou mysl. Nikdy nedopustí, abychom byli svobodní.