The Idea of You

Text Copyright © Robinne Lee, 2017

Publikováno podle smlouvy s St. Martin’s Publishing Group.

Translation © Radka Klimičková, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-209-5

ISBN mobi: 978-80-7689-210-1

Pro Erika,

který mě miloval nejvíc

Poděkování

Z celého srdce děkuji mnoha lidem, kteří mě na této cestě doprovázeli.

Mému agentovi Richardu Pineovi, který se do tohoto příběhu zamiloval, jakmile mu přišel na stůl, a který se velkoryse podělil o svou genialitu a odborné znalosti. Mám obrovské štěstí, že jsem měla ve svém ringu tak nadšeného zastánce! Jeho asistentce, neocenitelné Elize Rothsteinové, za její nadšený přínos. A všem ve společnosti InkWell Management.

Děkuji své nesmírně talentované redaktorce Elizabeth Beierové, která uvěřila v kouzlo Solène a Hayese a umožnila mi podělit se o ně se světem. Mé copy editorce Mary Beth Constantové, která má vynikající smysl pro nejjemnější detaily. Danielle Fiorellové, která navrhla fascinující obálku. Nicole Williamsové za to, že ve všem udržovala řád. Brittani Hillesové, Marisse Sangiacomoové, Jordanu Hanleymu a dalším členům výjimečného týmu nakladatelství St. Martin’s Press.

Mému týmu beta čtenářů: sestře Kelley, za to, že mou práci čte vždycky první a dokáže mě ocenit, Colette Sartorové, Lisanne Sartorové, Lauře Brennanové, Aimee Liuové, Glorii Loyaové a neuvěřitelně zkušeným ženám z Yale Women L. A. Writing Group, že mi byly oporou; Monice Nordhausové za to, že trvala na tom, abych ji doprovázela na AMA, a otevírala mi dveře; Hope Mineové, Colleen Cassidy Hartové, M. Catherine OliverSmithové a Dawn Cotton Fugeové (mé expertce na všechno britské) za čtení, naslouchání a za to, že u mě byla, když jsem se potřebovala vyplakat; a Mary Leigh Cherryové, jejíž umělecký svět byl nezbytný pro vytvoření Solènina vesmíru.

Děkuji svému podpůrnému systému: přátelům, kteří mi byli partnery do diskuze a kteří mě povzbuzovali, abych tento příběh vyprávěla: Louise Santacruzové, Emily Murdockové, Carrie Knoblockové, Michelle Jenabové, Julie Simonové, Kate Setonové, Mie Ammerové a Meghan Waldové; mým kolegyním z Joy Luckers, zejména Denise Malaussénaové, která vylepšila mou francouzštinu; Bestie Rowové za to, že snášela mé bláznovství, obrovsky děkuji Amandě Schuonové za telefonát; mým kolegyním spisovatelkám za misi: Jennifer Maiselové a Dedi Feldmanové; mé rodině na FB za odpovědi na tolik náhodných otázek – od skotské whisky přes hydroplány a všechno mezi tím. Dohromady jsou lepší než Google.

Děkuji svým miláčkům, Alexanderovi a Arabelle, kteří mi dovolili, abych si udělala čas a měla svobodu psát podle jejich bláznivých rozvrhů a ani jednou neztratili trpělivost.

Mé mámě a tátovi, kteří byli vždycky největšími fanoušky mého psaní.

A především děkuji svému výjimečnému manželovi Erikovi, který když jsem v žertu prohlásila: „Přemýšlím o tom, že tě opustím kvůli klukovi z chlapecké kapely,“ odpověděl: „To by bylo skvělé téma na knihu,“ čímž mi dal dárek na celý život. (Děkuji, lásko.)

A nakonec děkuji své nejoblíbenější múze. Možná bych tento příběh napsala, i kdybych nikdy neviděla jeho tvář. Ale pochybuji, že by to bylo tak příjemné.

S láskou, Robinne

Představa o tobě

Las Vegas

Asi bych to všechno mohla svést na Daniela.

Dva dny před mým plánovaným odjezdem do Ojai se objevil u nás doma ve smokingu a s naší dcerou Isabelle v závěsu. Auto nechal nastartované na příjezdové cestě.

„Nemůžu do toho Vegas jet,“ prohlásil a vrazil mi do ruky obálku. „Pořád dělám na té smlouvě s Foxem a v dohledné době to jen tak neskončí.“

Asi jsem se na něj dívala dost nevěřícně, protože na to navázal: „Omlouvám se. Vím, že jsem to holkám slíbil, ale nemůžu. Vezmi je tam ty. Nebo ty lístky sním. Nebo tak nějak.“

Na botníku ležel neotevřený balíček štětců značky Da Vinci Maestro Kolinsky a sada šestatřiceti Holbeinových akvarelů. V Blicku jsem utratila celé jmění za zásoby materiálů do svého uměleckého útočiště. Stejně jako výlet do Ojai byly mým dárkem sobě samé. Čtyřicet osm hodin s uměním, spánkem a vínem. Jenže teď mi stojí v obývacím pokoji bývalý manžel v obleku a říká mi, že došlo ke změně plánů.

„Ví o tom?“ zeptala jsem se. Isabelle, která se okamžitě odebrala do svého pokoje – nepochybně aby si zatelefonovala –, celou výměnu názorů prošvihla.

Zavrtěl hlavou. „Neměl jsem čas jí to říct. Chtěl jsem radši nejdřív zjistit, jestli je tam můžeš vzít ty.“

„Jasně, protože tak je to pro tebe jednodušší.“

„Nezačínej, ano?“ Otočil se ke dveřím. „Jestli tam s nimi nemůžeš, ať mi Isabelle zavolá a já jí to vynahradím, až ta skupina přijede do města příště.“

To je mu podobné, že má na všechno náplast. Vykašlat se na závazky bez pocitu viny. Kéž bych měla taky takový gen.

Isabelle a její dvě kamarádky odpočítávaly dny do koncertu kapely August Moon, kvintetu pohledných kluků z Británie, kteří zpívají příjemné popové písničky a přivádějí dívky v pubertě k šílenství. Daniel lístky „vyhrál“ ve školní aukci. Zaplatil ohromnou částku za let do Vegas ve čtyřech a ubytování v hotelu Mandalay Bay, aby dívky mohly na koncert a setkání s kapelou. Zrušit to teď by nedopadlo dobře.

„Mám svoje plány,“ řekla jsem a vyšla za ním na příjezdovou cestu.

Proklouzl kolem zadní části BMW a vytáhl z kufru brašnu. Isabelliny věci na šerm. „Tušil jsem, že to tak bude. Promiň, Sol.“

Chvíli mlčel a prohlížel si mě: tenisky, legíny, ještě jsem byla zpocená po pětikilometrovém běhu. „Nechala ses ostříhat,“ řekl nakonec.

Přikývla jsem a ruce se mi zvedly ke krku, cítila jsem se nesvá. Vlasy mi sahaly sotva po ramena. Můj projev vzdoru. „Byl čas na změnu.“

Mdle se usmál. „Ty nedokážeš nebýt krásná, viď?“

Vtom tónované okénko na straně spolujezdce sjelo dolů, ven se vyklonilo stvoření podobné víle a zamávalo. Eva. Moje náhrada.

Měla na sobě smaragdově zelené šaty. Dlouhé medové vlasy stočené do drdolu, v uších náušnice s diamanty. Jako by nestačilo, že je to mladá, úžasná spolupracovnice firmy, napůl Holanďanka, napůl Číňanka, ale teď ještě sedí v Danielově BMW sedmičkové řady na mé příjezdové cestě a vypadá jako princezna, zatímco ze mě kape pot – to vážně zabolelo.

„Fajn. Tak já je tam vezmu.“

„Díky,“ řekl a podal mi tašku. „Jsi skvělá.“

„To říkají všichni kluci.“

Pak se odmlčel a nakrčil aristokratický nos. Očekávala jsem nějakou odpověď, ale žádná nepřišla. Místo toho se bezvýrazně usmál a naklonil se, aby mi dal trapný rozvodový polibek na tvář. Ucítila jsem kolínskou – tu za celé roky, kdy byl se mnou, nikdy nepoužíval.

Sledovala jsem ho, jak přechází ke straně řidiče. „Kam jedete? Takhle vyparádění…“

„Fundraiser,“ vysvětlil krátce a nastoupil do auta. „U Katzenberga.“ S tím se rozjel a nechal mě tam stát se zavazadly v ruce.

Vegas nemám ráda: je hlučné, velké, špinavé. Spodina Ameriky shromážděná v jedné křiklavé brzdné dráze v poušti. Jednou jsem tam byla, před lety, na rozlučce se svobodou, na niž se stále snažím zapomenout. Pach striptýzových klubů, parfémů z drogerie a zvratků, takových věcí se město jen tak nezbaví. Ale tohle není moje dobrodružství. Tentokrát se jen vezu. Isabelle a její kamarádky mi to daly jasně najevo.

To odpoledne strávily pobíháním po letovisku a hledáním svých idolů, zatímco já poslušně chodila za nimi. Už jsem si na to zvykla: moje vášnivá dcera zkouší všechno možné a razí si svou cestu. Isabelle a její americký přístup „já zvládnu všechno“. Kurz cvičení na visuté hrazdě, krasobruslení, muzikál, šerm… Byla nebojácná a to se mi na ní líbilo, dokonce jsem jí to záviděla. Líbilo se mi, že riskuje, že nečeká na povolení, že jde za svým srdcem. Isabelle nevadilo žít mimo hranice.

Doufala jsem, že se mi podaří dívky přesvědčit, abychom šly navštívit Centrum současného umění. Bylo by hezké vtěsnat do víkendu trochu skutečné kultury. Vtisknout jim do jejich vnímavé mysli něco hodnotného. Jako dítě jsem strávila nespočet hodin sledováním matky v Muzeu výtvarných umění v Bostonu. Následovala jsem klapání jejích lodiček Vivier, vůni na zakázku vyráběného parfému, který si každé léto kupovala v Grasse. Jak znalá mi tehdy připadala, jak ženská. Znala jsem chodby toho muzea stejně dobře jako svou učebnu ve třetí třídě. Ale Isabelle a její kohorta se tomu nápadu bránily.

„Mami, víš, že jindy bych řekla, že jo. Ale tenhle výlet je jiný. Prosím…“ žadonila.

Přijely do Vegas z jediného důvodu a od jejich mise je nemohlo nic odradit. „Náš život začíná dnes večer,“ prohlásila Georgia s hedvábně snědou pletí už při příletu. Rose, zrzka, souhlasila a všechny tři si z toho rychle udělaly svou mantru. Žádná očekávání nebyla příliš vysoká. Měly celý život před sebou. Bylo jim dvanáct.

Setkání s jejich idoly se konalo v šest hodin. Nevím, co jsem přesně čekala, něco lehce elegantního, civilizovaného, ale ne. Nacpali nás do zářivkami osvětlené čekárny v útrobách arény. Padesátka ctitelek v různých stadiích puberty: holky s rovnátky, holky na vozíčku, holky v říji. Doširoka otevřené oči, okouzlené tváře natěšené k nevydržení. Bylo to zároveň krásné i zoufalé. S bolestí jsem si uvědomila, že Isabelle je nyní součástí tohoto kmene. Ta pestrá parta hledající štěstí v pěti chlapcích z Británie, které neznala, nikdy nemohla znát a kteří jí ten obdiv nikdy neoplatí.

Postávalo tam roztroušených i několik rodičů. Vybraná část středních Spojených států: džíny, trička, praktické boty. Obličeje zrůžovělé po krutém seznámení s vegaským sluncem. Uvědomila jsem si, že mě zařadí mezi tyto lidi. „Augies“, jak média přezdívala fanynkám kapely. Nebo ještě hůř, budu „Augie máma“.

Dívky zneklidněly, když se otevřely boční dveře a dovnitř vstoupil mohutný holohlavý muž, jemuž kolem krku visela celá sbírka laminovaných průkazů na šňůrách. „Kdo z vás je připraven na setkání s kapelou?!“

Vzduchem se rozlehly výkřiky a já si najednou vzpomněla, že jsem si v hotelovém pokoji zapomněla špunty do uší. Lulit, moje obchodní partnerka a důvěrnice ve všem, co stojí za to, se mi o tom včera v galerii zmínila a řekla mi, že bych byla blázen, kdybych vešla na stadion Augies bez nich. Prý kdysi byla na koncertě se svou neteří. „Kluci jsou rozkošní, ale panebože, ty fanynky jsou hlučné.“

Vedle mě se Isabelle rozechvěla. „Těšíš se?“ Stiskla jsem jí ramena.

„Jsi studená.“ Zavrtěla rameny a setřásla mé ruce. Jako vždycky si držela odstup.

„Kluci potřebují ještě pět minut,“ pokračoval hromotluk. „Zůstanou asi dvacet. Potřebuju, abyste se všechny seřadily tady vlevo. Každá z vás přijde na řadu, aby se s nimi rychle pozdravila a vyfotila. Žádná selfie. Fotky pořídí náš fotograf a později si je budete moct stáhnout online. Dostanete na ně odkaz. Rozumíte tomu všichni?“

Zdálo se to tak neosobní. Určitě jsou lepší způsoby, jak Daniel může utrácet peníze. Když nás rovnali do fronty, říkala jsem si, že jsem v sandálech Alaïa příliš vymóděná a nepatřím sem. Že čním z řady a že opět, ať v tom dobrém, nebo i zlém, vyčnívám. Tohle, jak mi při mnoha příležitostech vysvětlovala matka mého otce, je mé právo od narození: „V jádru jsi Francouzka. Il ne faut pas l‘oublier.“ Na to se nedalo zapomenout: moje francouzství. A tak jsem se ubránila tomu, aby mě zařadili do skupiny těchto žen, jejichž obětavost a trpělivost jsem si ale velmi dobře uvědomovala. Co všechno neuděláme pro své děti. Co bych to byla za matku, kdybych Isabelle měla mít tento okamžik za zlé?

A pak vešli dovnitř. Bylo jich pět. Ozvaly se nadšené nádechy a slyšitelné povzdechy a Rose vyjekla jako štěně, kterému někdo šlápl na ocas. Georgia se na ni rychle podívala pohledem, který říkal: Vzpamatuj se, sestro, a Rose se skutečně vzpamatovala.

Byli mladí – to mě napadlo jako první. Měli zářivou, svěží pleť, jako by vyrostli na ekologické farmě. Byli vyšší, než jsem čekala, a štíhlí. Jako plavecký tým na Brownově univerzitě. Jen hezčí.

„Kdo je kdo?“ zeptala jsem se a Isabelle mi naznačila, že mám být zticha. Fajn.

Přesunuly jsme se k místu, kde se kluci rozmístili před bannerem s logem kapely August Moon: velká žlutá písmena na šedém pozadí. Zdálo se, že jsou šťastní, dokonce unešení z toho, že se mohou setkat se svými fanynkami. Vzájemná milostná aféra. Způsob, jakým se před kamerou předváděli a uklidňovali rozpačité teenagerky, způsob, jakým flirtovali se staršími fanynkami – lascivně, ale nepřekročili hranici –, způsob, jakým zaujali teenagerky a okouzlili matky. Bylo to umění. Zvládli to na jedničku.

Když jsme byly na řadě, Isabelle se ke mně naklonila. „Zleva doprava: Rory, Oliver, Simon, Liam a Hayes.“

„Jasně.“

„Neříkej nic trapného, ano?“

Slíbila jsem, že neřeknu.

A pak jsme přišly na řadu my.

„Ahoj, holky!“ vyhrkl Simon, oči dokořán, ruce rozpažené. Měl impozantní rozpětí křídel. Isabelle v letadle poznamenala, že na internátní škole vesloval. „Pojďte blíž, nestyďte se!“

Dívky nepotřebovaly pobízet dvakrát. Georgia se vrhla Simonovi do náruče a Rose se přisunula k Liamovi, nejmladšímu ze skupiny, tomu se zelenýma očima a pihami. Jen Isabelle zaváhala, oči jí těkaly sem a tam. En, ten, týky… Jako v cukrárně.

„Těžké se rozhodnout?“ ozval se ten vysoký na druhém konci. „Pojď, stoupni si ke mně. Nekousnu, slibuju. Rory, Rory ten by kousnout mohl a Ollie je nepředvídatelný, takže…“ Oslnivě se usmál. Široká ústa, plné rty, dokonalé zuby, dolíčky. Hayes.

Isabelle se usmála a zamířila jeho směrem.

„Ha! Vyhrál jsem! Vyhrál jsem… Jak se jmenuješ, kočko?“

„Isabelle.“

„Vyhrál jsem Isabelle!“ Ochranitelsky jí přehodil ruku přes úzká ramena a pak se podíval na mě. „A ty musíš být starší sestra, že?“

Isabelle se zasmála a zakryla si ústa. Rysy měla jemné, jako malý ptáček. „To je moje máma.“

„Tvoje máma?“ Hayes zvedl obočí a upřeně se na mě díval dál. „Vážně? Tak dobře. Isabellina máma. Chceš se k nám přidat na fotku?“

„Ne, v pohodě. Díky.“

„Určitě? Slibuju, že nebudeš litovat.“

Tomu jsem se zasmála. „Tak to bych chtěla vidět.“

„Rád bych ti to ukázal.“ Odvážně se usmál. „Pojď. Určitě budeš chtít něco na památku na naši divokou noc ve Vegas.“

„No, když to podáváš tak lákavě…“

Na první fotografii, kterou mám s Hayesem, je nás devět v suterénu hotelu Mandalay Bay. Jednu ruku má obtočenou kolem mě a druhou kolem Isabelle. Objednala jsem si dvě kopie. Isabelle tu svou časem zničí.

„Jsem ohromený, že jste sem přiletěly jen kvůli nám.“ Kluci byli uprostřed rozhovoru s mými holkami a snažili se využít co nejvíc z našich devadesáti sekund. Liam se ptal Rose na náš výlet do Sin City a Simon se dotýkal Georgiiných vlasů.

„Tyhle kudrlinky jsou úžasný.“

„Vážně?“ Georgia se snažila, jak nejlépe uměla. Starší sestra byla zřejmě dobrá učitelka.

„To je docela luxus, přiletět na jediný den.“ Hayes se bavil s Isabelle, opíral se jí o rameno jako starší bratr. Jako by ji znal celý život. Věděla jsem, že Isabelle uvnitř umírá.

„Dva dny,“ upřesnila.

„Byl to dárek od jejího otce,“ vysvětlila jsem.

„Jejího otce?“ Podíval se na mě. Zase to zvednuté obočí. „Ne tvého manžela?“

„Byl to můj manžel. Teď je to jen její otec.“

„Aha…“ Odmlčel se. „To je ale klika, co?“

Zasmála jsem se. „Co tím chceš říct?“

„Nevím. To mi řekni ty.“

V tu chvíli mě na něm něco zaujalo. Jeho lehkost. Jeho přízvuk. Jeho sebevědomý úsměv. Odzbrojující.

„Další!“ Náš čas vypršel.

Na konci setkání s fanynkami nás opět pobavil. Když se všichni vyfotili a skupina rozdávala autogramy, pronikly jsme k němu uprostřed moře pohybujících se těl. Ryby plující proti proudu. Všude kolem nás se ozývalo hromadné pištění, všechny se natahovaly a „Hayesi, můžu si sáhnout na tvoje vlasy?“ Ale moje skupinka se ovládala. Možná to bylo tím, že v L. A. jsou zvyklé vídat v místním parku Beckhama nebo v autě v rychlejším pruhu třeba „Spidermana“. Nebylo to dost, aby je to vyvedlo z míry. Přes všechno veselé pobíhání po letovisku toho odpoledne byly překvapivě vyrovnané.

„Album Petty Desires se mi moc líbí. Je hluboký v tolika úrovních,“ rozplývala se Georgia.

„To jo,“ přidala se Rose. „Takový chytrý texty. Miluju Seven Minutes.“

„Takže se ti líbí, jo?“ vzhlédl k nám z místa, kde podepisoval tričko.

„Je to jako… opravdu jste se trefili do naší generace. Mluvíš za nás všechny.“ Isabelle pohodila vlasy, pokus o flirt, ale rozpačitý úsměv se staženými rty ho popíral. Pod ním se skrývala rovnátka. Ach, milá holčičko, časem…

Měla můj obličej. Velké mandlové oči, našpulené francouzské rty, světlá olivová pleť. Vlasy husté, hnědé, téměř černé.

Dívala jsem se, jak Hayes děvčata sleduje. Pobaveně těkal očima z jedné na druhou. Říkala jsem si, že je na to zvyklý. Nakonec jeho pohled přistál na mně.

„Kde sedíte, dámy?“

Děvčata oddrmolila čísla našich sedadel.

„Přijďte po představení do zákulisí. Někdo pro vás přijde a odvede vás tam. Neodcházejte.“ Pak se podíval na mě. Pronikavé modrozelené oči a hromada tmavých kudrlin. Nemohlo mu být víc než devatenáct. „Platí?“

Přikývla jsem. „Dobře.“

Bylo to neuvěřitelné, ocitnout se po důvěrném rozhovoru s členem největší chlapecké kapely posledního desetiletí v aréně s dvanácti tisíci jeho ječícími fanynkami. Došlo k vychýlení rovnováhy, k jakémusi odpojení. Na chvíli jsem ztratila pojem o tom, kde jsem, jak jsem se tam dostala a jaká má být moje role. Dívky se chvěly vzrušením a spěchaly najít naše místa v hledišti. Já jsem zápasila s novým prostředím. Nebyla jsem připravená na ten nápor: křik, jekot, energie tolika dospívajících dívek na vrcholu vzrušení. Že by tohle, tohle všechno, mohlo být kvůli klukům, od kterých jsme právě odešly, mi připadalo nepředstavitelné. Byli okouzlující, to ano, ale pořád z masa a kostí.

Křik a jekot začal ještě předtím, než kluci nastoupili na pódium, a pokračoval bez přestávky další dvě a půl hodiny. Lulit měla pravdu. Na tolik decibelů bylo téměř nemožné si zvyknout. Zvlášť pro ženu, které táhne na čtyřicet.

V roce, kdy mi bylo šestnáct, jsem na stadionu Foxboro viděla New Kids on the Block, když jeli Magic Summer Tour. Alison Aserkofová měla narozeniny, a tak její otec sehnal místa do hlediště a vstupenky do zákulisí. Bylo to hlučné a těžkopádné a nebylo to nic pro mě. Chlapecké kapely nepatřily k naší školní kultuře. Vyrůstali jsme na Stonech, U2, Bobu Marleym. Na hudbě, která nikdy nezestárla. Takže pět kluků z dělnické třídy z Dorchesteru ve státě Massachusetts by teoreticky nemělo mít žádné velké kouzlo.

Ale něco jsem z toho přesto cítila. Ten nával hormonů, horko z jeviště. Díky představě, že po nich tolik lidí touží a dychtí, byli exponenciálně přitažlivější. A na krátký okamžik mě napadlo, že se tím šílenstvím mohu nechat unášet. Ale pak jsem si uvědomila, jak netaktní by to bylo, jak nevhodné. A vzpomněla jsem si, kým jsem v jádru měla být. A jakékoliv bezvýhradné zbožňování jsem zarazila dřív, než se stačilo zakořenit. Ještě před přídavkem na koncertě New Kids.

O téměř čtvrtstoletí později hrozilo, že se to bude opakovat.

Navzdory hluku a hormonům, které proudily Mandalay Bay, kapela předvedla skvělou show – i když mi nebylo jasné, zda se skupina může skutečně nazývat kapelou, když nehraje na žádné nástroje. Rory v několika písních pohladil kytaru a Oliver si jednou nebo dvakrát sedl před klavír, ale jinak veškerou hudbu zajišťovala doprovodná kapela. Kluci většinou zpívali a poskakovali po pódiu, jako by měli v botách pružiny. Hodně nespoutanosti a šaškování a velmi málo choreografie, ale fanynkám to zřejmě nevadilo.

„Miluju je! Miluju je! Miluju je!“ prohlásila Georgia po strhujícím provedení písně Fizzy Smile, titulní skladby z prvního alba skupiny. Po hezké tváři jí tekly slzy a kadeře začínaly ve vlhku krepatět. „Dotýkají se mé duše.“

Rose s tím očividně souhlasila a zaječela pokaždé, když Liam prošel po prodloužené plošině, která ho přiblížila na metr od nás. Isabelle byla ve vlastním transu, zpívala a pohupovala se s rytmem hudby. Šťastná skupinka. A v tu chvíli jsem Danielovi odpustila, že tak často nedostál slibu, protože mi tím daroval příležitost stát se svědkem vytržení těchto dívek. Hodnota něčeho takového je nevyčíslitelná.

Jako na zavolanou dorazil do naší sekce statný černoch s průkazem, právě když kapela po závěrečném nástupu opustila pódium. Hayes svůj slib dodržel.

„Je mezi vámi Isabelle?“

Přes neustálé hučení v uších jsem sotva vnímala, co říká, jako bych měla hlavu pod vodou. Ale následovaly jsme ho ke vstupu do zákulisí, kde každé z nás předal náramky a průkazy opravňující nás ke vstupu.

Během té dlouhé cesty do zákulisí nepadlo ani slovo. Měla jsem podezření, že si dívky nechtějí zkazit ten okamžik, probudit se ze snu. Jejich výrazy byly plné očekávání, vážné. Pro samé vzrušení se na sebe sotva dokázaly podívat. Náš život začíná dnes večer.

Měla jsem dojem, že ochranka je na to zvyklá, vybírat z publika mladé dívky, aby je dodala kapele. Na okamžik jsem se obávala, do čeho se asi tak dostaneme. Kam přesně nás vede? Budu snad zodpovědná za mravní ohrožení mládeže? Předat kapele trojici dvanáctiletých dětí jako na talíři jistě představuje nějaký přestupek, ne-li trestný čin. Ne, nespustím je z očí. Koneckonců, tohle je Vegas.

Když jsme však dorazily na afterparty, ukázalo se, že mé obavy byly zbytečné. Dívek „ke konzumaci“ se tu zdálo být málo: pár nepřehlédnutelných modelek, Dánka z titulní stránky Sports Illustrated, hvězda reality show a herečka z nového seriálu Netflixu. Jinak to vypadalo, že jde o členy rodiny a blízké přátele: partu Britů a lidí z branže a pár dobře vychovaných mladých fanynek, které měly štěstí. Rozhodně jsme se tu cítily bezpečně.

Nakonec se objevila kapela. Kluci byli čerstvě osprchovaní, s ještě vlhkými vlasy. Ozval se potlesk, pískot a bouchání šampaňského. A mě napadlo, jestli se to děje každý večer. Takové oslavy sebe sama. Isabelle a její přítelkyně neztrácely čas a hrnuly se k Simonovi a Liamovi přímo do středu večírku. Znovu nabyly jistoty a vyrazily za svým cílem. Nebyla jsem si jistá, co přesně ten cíl je: „Přimět toho a toho člena August Moon, aby se do mě zamiloval“ znělo zhruba přesně, přesto holkám muselo být jasné, že je to velmi nepravděpodobné. Rory si v koutě povídal s modelkou ze Sports Illustrated. Čepici měl staženou nízko do čela, ruce zastrčené hluboko v kapsách, takže pas svých černých džínů stáhl ještě níž, než kam ho posadil jejich už tak směšný střih. Jeho skloněná hlava a řeč těla vyjadřovaly vše: nárokoval si tu dívku.

Oliver se bavil s někým, koho jsem odhadovala na člověka z hudebního vydavatelství – s nějakým chlápkem v šedém lesklém obleku, který ho možná balil, možná ne. Oliver byl z celé skupiny nejelegantnější. Štíhlý a zamyšlený, s oříškovýma očima a zlatými vlasy. Typ, do kterého bych se na vysoké zamilovala, jen abych zjistila, že je gay. Nebo příliš hlubokomyslný na to, aby se zajímal o dějiny umění. V každém případě by mi zlomil srdce.

A pak tu byl Hayes. Byl centrem pozornosti jako Simon a Liam, ale působil rozvážněji a intenzivněji. Z mého pohledu na vzdálené straně místnosti, kde se se mnou bavil novinář z Vanity Fair, jsem viděla, že rozdováděný Simon a mladý Liam své fanynky zaujali. Ale Hayes byl hůř čitelný. Jeho pozornost se mi zdála nehraná. Dokonce i z dálky vypadal jeho rozhovor s pochlebovači upřímně.

Teprve asi po třiceti minutách, když jsem téměř dopila sklenici Perrier-Jouët a vymanila se z dosahu novináře, ke mně Hayes z rohu přistoupil.

„Dobrý den, Isabellina mámo…“

„Jmenuju se Solène.“

„Solène…“ zopakoval pomalu. „Něco jako: Je ten biftek dost ‚nasolen‘?“

Zasmála jsem se. „Přesně tak.“

„So-lène,“ zopakoval. „To se mi líbí. Je to francouzsky? Jsi Francouzka?“

„Moji rodiče jsou. Velmi.“

„So-lène.“ Přikývl. „Já jsem Hayes.“

„Já vím, kdo jsi.“

„Ano. To se mi líbí.“ Pousmál se, levá strana úst se mu v koutku zvedla a vytvořila krásné dolíčky. Ústa měl na svůj obličej příliš velká, široká a bezelstná. Ale měl dolíčky a to, co mohlo vypadat arogantně, působilo roztomile. „Bavíš se?“

„Ano, děkuju.“

„To je dobře.“ Stál tam s úsměvem, ruce složené na široké hrudi. Dělal to, co někdy vysocí muži dělají – stál rozkročeně, aby se přiblížil k úrovni mých očí. „Líbil se ti koncert?“

„Bylo to… zábavné.“

Jeho úsměv se rozšířil. „Nelíbilo se ti to.“

„Bylo to překvapivě hlasité,“ zasmála jsem se.

„Nikdo tě nevaroval? Tak to mě mrzí, Solène.“

Na tom, jak neustále vyslovoval mé jméno, něco bylo: chraplavý hlas, upřený pohled, jeho výslovnost. Připadalo mi to… intimní.

„Varovali mě, ale zjevně ne dost. Tvoje fanynky jsou…“

„Nadšený.“

„To je jedna z možností, jak to popsat.“

Zasmál se a zaklonil hlavu. Měl nádhernou křivku čelisti. „Je to divoká banda. Příště ti dáme sluchátka.“

„Příště?“

„Vždycky je nějaký příště.“ Řekl to s vážnou tváří, ale něco na tom mě zarazilo.

„Kolik je ti let, Hayesi?“

„Dvacet.“

„Dvacet,“ zopakovala jsem a dopila zbytek šampaňského. Jedním douškem. No, aspoň trochu lepší než devatenáct.

„Dvacet.“ Kousl se do spodního rtu a usmál se.

Právě teď by byla vhodná chvíle se omluvit, vzít holky a jít spát. Ale i z druhé strany místnosti jsem viděla jejich výrazy ve tváři. Simon znovu hladil Georgii po vlasech a Liam předváděl své breakdance pohyby. Euforii dívek šlo fyzicky cítit. Byly jsme tam ani ne hodinu. Vytáhnout je teď pryč by bylo kruté.

„Přemýšlíš o odchodu, že?“ Hayesův hlas mě přitáhl zpátky. „Prosím, nechoď ještě. Dojdu ti pro další drink.“

„Ne, to je v pořádku, děkuju.“

„Nesmysl. Jsme ve Vegas.“ Mrkl na mě, než mi vzal prázdnou flétnu z ruky a zamířil k provizornímu baru.

Od Daniela v mém životě moc mužů nebylo: série schůzek s jedním z tatínků z Isabellina šermířského týmu a dvouměsíční románek s televizním scénáristou z mých hodin spinningu. Ani jeden ze vztahů nebyl „konzumován“. Jakmile hrozilo, že to přesáhne rámec nezávazného flirtu, uzavřela jsem se, odtáhla se. A i když tři roky neúmyslného celibátu byly často nešťastné, nehodlala jsem skočit do postele s rockovou hvězdou, která je skoro o polovinu mladší než já, jen proto, že na mě na afterparty mrkl. Nehodlala jsem se stát klišé.

Než jsem si stačila naplánovat odchod, vrátil se Hayes s další sklenkou bublinek a lahví vody pro sebe. Vlasy mu uschly do záviděníhodné kštice hedvábných loken. Hayesovým vlasům byly věnovány blogy – to jsem se dozvěděla později –, ale tam, uprostřed Mandalay Bay jsem odolala nutkání se jich dotknout.

„A co děláš, Solène, když zrovna nechodíš na koncerty August Moon?“

„Jsi zábavný, Hayesi Campbelle.“

„Ha. Znáš mé příjmení…“

„Ano, protože bydlím s dvanáctiletou dívkou.“

„Ale ne s bývalým manželem?“

„Se svým bývalým manželem ne,“ zasmála jsem se. „Mohla bych být tvoje matka, víš?“

„Ale nejsi.“

„Ale mohla bych být.“

„Ale nejsi.“ Upřeně se na mě díval s lehkým úsměvem na rtech.

Tehdy jsem to pocítila, to lehké sevření žaludku, které mi říkalo, že ať už ten dvacetiletý kluk dělá cokoli, funguje to.

„Dáš mi tu sklenici? Nebo jsi ji sem přinesl, abys mě potrápil?“

„Abych tě potrápil,“ zasmál se a upil šampaňského, než mi ho podal. „Na zdraví.“

Stála jsem tam, zírala na něj a nepila. Užívala jsem si to. „Jsi zlobivý…“

„Někdy…“

„A funguje to?“

Zasmál se. „Většinou. Teď to nefunguje?“

Usmála jsem se a zavrtěla hlavou. „Ne tak dobře, jak si myslíš.“

„Au, to bolelo.“ Jeho oči se pátravě rozhlédly po místnosti. „Olivere!“

Oliver se podíval naším směrem. Chlapík v lesklém obleku ho stále tlačil do kouta a zdálo se, že chce přiznat, o co mu jde. Sledovala jsem, jak se Oliver omlouvá a míří k nám.

„Ole, tohle je Solène.“

„Ahoj, Solène.“ Šarmantně se usmál.

Oba dva stáli a dívali se na mě, stejně vysocí a stejně sebevědomí. A na okamžik jsem si přála, abych si nevzala boty bez podpatků, protože i při svém metru sedmdesáti jsem si mezi těmi kluky připadala malá.

„Řekni mi, Ole, mohla by být Solène moje matka?“

Oliver povytáhl obočí a pak si mě chvíli prohlížel. „To rozhodně ne.“ Otočil se k Hayesovi. „Tvoje matka je velmi krásná žena…“

„To opravdu je.“

„Ale takhle nevypadá.“

„Ne, to nevypadá,“ usmál se Hayes.

Oliverův pohled byl strhující. „A co děláš tady ve Vegas?“

Napila jsem se šampaňského. Hra začíná. „Donutili mě jít hlídat děti na koncertě August Moon. Co ty?“

Oba na chvíli ztichli. Hayes se zasmál jako první. „A navíc je vtipná. Ole, můžeš jít.“

„Právě jsi mě pozval na večírek, kámo.“

„No, právě teď jsi nezvaný.“

„Hayes Campbell. Nehraje s ostatními fér,“ řekl Oliver suše.

„Právě jsem tě zachránil před tím blbcem ve špatném obleku. Dlužíš mi to.“

Oliver zavrtěl hlavou, než ladně napřáhl ruku. „Solène, bylo mi potěšením, byť krátkým.“

Byť krátkým? Kdo jsou tito kluci, tenhle frajerský kvintet? Isabelle a další miliony dívek po celém světě zjevně na něco káply.

„Nehraješ fér?“ zeptala jsem se, jakmile Oliver odešel.

„Hraju fér. Jen se nedělím.“

Usmála jsem se. Zaujal mě. Jeho tvář byla jako umělecké dílo, jeho ústa mě rozptylovala. A to, co mi prolétlo hlavou, nebylo úplně slušné.

„Tak,“ pokračoval, „teď mi pověz něco o sobě.“

„Co chceš vědět?“

„O co se se mnou chceš podělit?“

Zasmála jsem se tomu. Hayes Campbell, dvacet let, a já se tu kvůli němu potím. „O co nejmíň.“

Usmál se svým polovičním úsměvem. „Poslouchám…“

„Posloucháš.“ Napila jsem se. „Kde začít? Žiju v L. A.“

„Pocházíš odtamtud?“

„Ne. Z východního pobřeží. Z Bostonu. Ale už jsem v L. A. nějakou dobu, takže… je to asi domov. Vlastním uměleckou galerii se svou přítelkyní Lulit.“

„Přítelkyní?“ zvedl obočí.

„Není to přítelkyně v tomhle slova smyslu.“

Usmál se a pokrčil rameny. „Ne, že bych soudil…“

„Jen sis to představoval?“

Hlasitě se zasmál. „My se právě potkali?“

„Chceš vědět víc, nebo ne?“

„Chci vědět všechno.“

„Vlastníme uměleckou galerii. V Culver City. Prodáváme současné umění.“

Chvíli nad tím přemýšlel a pak se zeptal: „Je to něco jiného než moderní umění?“

„Moderní umění je široký pojem, který zahrnuje přibližně sto let a zahrnuje mnoho různých směrů. Současné umění je aktuální.“

„Z toho soudím, že všichni vaši umělci jsou ještě naživu.“

Usmála jsem se. „Většinou ano. Takže…“ Potřebovala jsem víc šampaňského. „A co děláš ty, když zrovna nekoncertuješ s August Moon?“

Zasmál se tomu a zkřížil ruce na prsou. „Nejsem si jistý, jestli si to pamatuju. Tohle tak nějak pohltilo posledních pár let mého života. Turné, psaní, nahrávání, reklama…“

„Ty si píšeš vlastní hudbu?“

„Většinu.“

„To je působivé. Hraješ na klavír?“

Přikývl. „A na kytaru. A baskytaru. A trochu na saxofon.“

Usmála jsem se. Očividně jsem chlapecké kapely podceňovala. „Jdeš někdy domů, abys jen tak zevloval?“

„Ne moc často. Ty ano?“

„Ne tak často, jak bych chtěla.“

Pomalu přikývl, napil se vody a pak: „Jak to vypadá? Tvůj domov?“

„Moderní. Čisté linie. Spousta nábytku z poloviny minulého století. Je to na Westside, nahoře v kopcích, s výhledem na oceán. Jsou tam prosklené stěny a světlo se neustále mění. Místnosti se mění, za svítání, za soumraku. Je to jako žít v akvarelu. To se mi na tom líbí.“ Pak jsem se zarazila. Stál tam a zíral na mě tak, jak by asi neměl. Byl tak směšně mladý. A já byla něčí matka. A v žádném případě to nemohlo vést k ničemu dobrému.

„Páni,“ řekl tiše. „To zní jako docela dokonalý život.“

„Jo. Až na…“

„Až na bývalého manžela,“ dokončil mou myšlenku.

„Jo. A všechno, co s tím souvisí.“

Jako na zavolanou k nám přiskočila Isabelle, s široce otevřenýma očima a šťastná. „Mami, tohle je nejlepší party na světě! Mluvily jsme o tom a tohle je ještě lepší než bar micva Harryho Wassermana.“

„Cože? Než Harryho bar micva?“ Hayes se vytrhl ze zajetí svých myšlenek a vrátil se do módu teenagerovského idolu.

Zrudla a zakryla si ústa. „Jé, ahoj, Hayesi.“

„Ahoj, Isabelle.“

„Ty si pamatuješ, jak se jmenuju?“

„Měl jsem štěstí, že jsem se trefil.“ Pokrčil rameny. „Co tam dělá Liam? Ukazuje ti, jak dělá červa? Víš, že jsem ho naučil všechno, co umí, ne? Dáme si červí soutěž? Liame!“ zavolal Hayes přes celou místnost. „Červí soutěž! Hned!“

Cítila jsem, jak Isabelle málem vyletěla z kůže, když jí Hayes hodil ruku kolem ramen a začal ji odvádět pryč. „Omluv nás, Solène. Čeká nás závod.“

Pohled na ně dva, mou neohrabanou dceru a pohlednou rockovou hvězdu, jak si razí cestu přes místnost, byl tak bizarní a ironický, že jsem se musela smát.

Hayes byl ve svém živlu. Vmžiku se stal středem pozornosti, ležel rozvalený na podlaze a psychicky se připravoval na soutěž, kolem něj se hemžili jeho spoluhráči a fanynky. Zatímco Liamova mrštná postava a trhavé pohyby z něj možná dělaly přirozenějšího tanečníka, Hayes byl mnohem podmanivější. V černých džínách a kozačkách klouzal po podlaze s grácií. Nohy vykopával vysoko do vzduchu a boky se mu na okamžik zvedaly od země. Svaly paží napjaté při každém nápřahu. Zpod tenkého trička mu vykukoval kousek břicha. Byl takovou vizí mužnosti, že bylo skoro oplzlé se na něj dívat.

Ozvalo se mručení a pískání, a když se Hayes konečně zvedl z podlahy, Simon ho popadl do chlapského objetí. „Tenhle kluk tady!“ vykřikl, modré oči doširoka otevřené a světlé vlasy mu stály na hlavě. „Existuje něco, co by nedokázal?!“

Hayes zaklonil hlavu a rozesmál se, vlasy měl rozcuchané a na tvářích dolíčky. „Nic.“ Rozzářil se. Ale v tu chvíli jeho oči zachytily můj pohled a ten náboj byl tak silný, že jsem musela odvrátit zrak.

Krátce po „červí soutěži“ jsme odešly. Když se Liamovi na klíně usadila štíhlá brunetka, která vypadala, že je ještě pod zákonem, Rory měl rty na krku modelky v rohu a nejméně půl tuctu lidí vyklouzlo ven a pak se zase objevilo se skelným pohledem, napadlo mě, že je možná ten správný čas dostat holky pryč. Novinář z Vanity Fair už byl dávno pryč.

„Bylo to moc hezké. Děkujeme za pozvání.“

Shromáždily jsme se u dveří, Rose vypadala unaveně, Isabelle zívala, Georgii narostly vlasy do úctyhodných rozměrů.

„Nemůžu vás všechny přesvědčit, abyste zůstaly déle?“

„Je pozdě a ráno odlétáme.“

„Můžete si změnit let.“

Přimhouřila jsem oči – nějaký mimovolný tik, který jsem musela pochytit od matky.

„Dobře, tak to by nebyl dobrý nápad,“ couvl.

„Pravděpodobně ne. Ne.“

„Tohle byl ten nejlepší večer v životě,“ „Skvělý,“ „Epický,“ řekly všechny dívky najednou.

„Jsem rád, že jste se bavily.“ Hayes se usmál. „Někdy si to zopakujeme, jo?“

Můj doprovod s tím jednomyslně souhlasil.

„Takže…“ Byl to on, kdo to protahoval, těkal očima a prsty si prohrábl vlasy. „Jak jsi říkala, že se jmenuje vaše galerie? Víš, kdybych byl někdy v Kalifornii a toužil po nějakém současném umění…“

„Marchand Raphel.“ Usmála jsem se.

„Marchand Raphel,“ zopakoval. „A ty z toho jsi…“

„Ona je Marchandová,“ ozvala se Georgia.

„Solène Marchandová.“ Široce se usmál. Jeho zuby byly rozhodně vysoce nad anglickým průměrem. Velké, rovné, bílé. Za ty zuby musel utratit slušné peníze. „Takže… příště na viděnou?“

Přikývla jsem, ale semínko bylo zaseto. Kdybych neměla ty holky…

A pak, zcela si vědoma toho, co navrhuji, a s překvapivě malým zaváháním jsem položila návnadu: „Vždycky je tu nějaké příště.“

Bel-Air

Zavolal.

Pět dní po Vegas se mi v hlasové schránce galerie objevil vzkaz. Jeho hlas: elegantně chraplavý s tím milým britským přízvukem. „Ahoj, Solène. Tady Hayes Campbell. Jsem na pár dní v Los Angeles. Chtěl jsem se zeptat, jestli bys nechtěla zajít na něco k snědku.“

Poslouchala jsem tu zprávu snad pětkrát.

Hayes Campbell. V mé hlasové schránce. Přes všechen jeho nesmělý a kalkulovaný šarm ve Vegas mě skutečně zaskočil. Nečekala jsem, že to bude pokračovat. A to, co se v Mandalay Bay jevilo jako neškodný flirt, se najednou zdálo být v denním světle jižní Kalifornie šokující. Něco k snědku. S dvacetiletým klukem. Z chlapecké kapely. Za jakých okolností by tohle mohlo být považováno za přijatelné?

Snažila jsem se na to nemyslet a pokračovat v práci, ale vrtalo mi to v hlavě celý den. Nenápadně, lákavě, jako poslední kousek čokolády ve schované bonboniéře. Malý dárek, který jsem si schovávala pro sebe. Ani s Lulit jsem se o něj nepodělila. A to jsem se s ní dělila docela o dost.

Seznámily jsme se před patnácti lety v New Yorku v rámci exkluzivního vzdělávacího programu Sotheby’s. Lulit mě zaujala z celé třídy výjimečných lidí. Štíhlé snědé končetiny, zvukomalebný etiopský přízvuk, láska k Romare Beardenovi. Zbožňovala jsem způsob, jakým gestikulovala, když mluvila, zejména o umění: „Basquiat je tak vzteklý, že se mu zuby nevejdou do pusy!“ „Mrtvá ovce v krabici není umění! Přidej chleba a je to večeře.“

Když jsme se seznámily, právě získala bakalářský titul na Yale a já už měla za sebou magisterské studium, ale sdílely jsme cit pro současné umění a touhu podílet se na něčem vzrušujícím a nečekaném. Našly jsme to v rozvíjející se umělecké scéně v Los Angeles.

Byla to právě Lulit, kdo přišel s nápadem zastupovat pouze ženské umělkyně jiné než bílé barvy pleti. Absolvovala exkluzivní tříletý kurz v oddělení současného umění Sotheby’s, kde pracovala na našem programu. Já jsem rok dělala v Gladstone Gallery, než jsme se s Danielem přestěhovali do L. A. Byli jsme manželé celých pět měsíců, než jsem otěhotněla s Isabelle a vzdala se všeho, co mě dělalo mnou. Když Lulit přijela na západní pobřeží, energická a připravená změnit svět umění, nechala jsem se strhnout jejím zápalem. Manželství a mateřství začalo umrtvovat ten můj. „Pojďme to trochu rozjet, ano?“ vykřikla nad suši v Sasabune. „Víš, bílí muži se tak přeceňují.“

V té době jsem trávila dny péčí o svéhlavé dvacetiměsíční dítě, zatímco Daniel odpracoval 2 800 hodin. Souhlasila jsem s Lulit. A do roka se zrodila galerie Marchand Raphel.

V den, kdy mi Hayes Campbell nechal vzkaz v hlasové schránce, jsme prodaly poslední kus naší aktuální výstavy. Umělkyně argentinského původu Pilar Anchorenaová byla známá svými působivými kolážemi z různých materiálů. Kontemplativní díla v zářivých barvách, která vždy obsahují komentář k problematice rasy, třídy nebo privilegií. Nejsou určeny pro ty, kdo hledají krotké, hezké obrázky, ale pro pokročilé sběratele.

Společně s naším obchodním ředitelem Mattem a manažerkou galerie Josephine jsme si s Lulit připili lahví Veuve Clicquot. Sladký okamžik úspěchu, než se začneme věnovat logistice naší květnové výstavy.

Pozdě odpoledne, když ostatní odešli, jsem se zavřela v kanceláři a zakousla se do své metaforické čokolády. „Takže jsi mě vystopoval.“

„Přesně tak.“ V telefonu se ozval Hayesův chraplavý hlas.

„Velmi vynalézavé.“

„Mám asistentku…“

„No samozřejmě že máš.“

„Jmenuje se Siri. Svou práci dělá velice dobře.“

Zasmála jsem se tomu. „Bod pro tebe, Hayesi Campbelle. Co pro tebe můžu udělat?“

„Ach bože,“ odkašlal si, „křestní jméno a příjmení. Polibek smrti.“

„Jak to?“

„Příliš formální.“

„Jak chceš, abych ti říkala?“

„Hayes bude stačit.“

„Na co bude Hayes stačit?“ zasmála jsem se. „Dělám si legraci. Omlouvám se. Byl to dlouhý den.“ Podívala jsem se na hodinky. Zbývalo mi pětačtyřicet minut, než budu muset vyzvednout Isabelle z šermu. Cesta tam mi potrvá od dvanácti minut do hodiny. L. A.

„Vezmu tě na večeři.“ Bylo to konstatování, ne otázka.

Večeře? Myslela jsem spíš na Starbucks. Možná Le Pain Quotidien…

Zrychlil se mi tep. „Dneska večer nemůžu… Je to narychlo a nemám hlídání.“ Byla to polopravda. Isabelle nepotřebovala hlídání, bylo jí dvanáct. Ale večeře působila příliš oficiálně. Příliš velká věc.

„Možná zítra na drink,“ nabídla jsem ústupek a pak jsem si uvědomila své faux pas. Ještě mu nebylo jednadvacet.

Nezdálo se, že by ho to nějak vyvedlo z míry. „Zítra to nejde. Hrajeme ve Staples Center.“

„Aha.“ Ano, samozřejmě. Staples Center. Řekl to tak věcně. Žádná domýšlivost. Jako když Daniel oznámil, že musí pracovat do noci na nějakém obchodu. „Tak to asi nepůjde, co?“

„Ne,“ zasmál se hrdelním smíchem. Znělo to, jako by mu bylo víc než dvacet. Nebo jsem tomu alespoň chtěla věřit. „Tak nějak se tam musím ukázat. Co takhle oběd?“

Na pátek jsem měla naplánovaný oběd s klientem. Řekla jsem mu to. „Snídaně?“

Nemohl. Kapela byla objednaná do několika ranních pořadů. Nabídla jsem mu možnost večeře v sobotu a v neděli, a on odmítl. Hráli čtyři večery ve Staples a pak jeli do Bay. Snažila jsem si představit, kolik ječících holek by bylo potřeba, aby čtyřikrát zaplnily Staples Center, ale nedokázala jsem to.

„Proč se prostě nesejdeme, až budeš ve městě příště, Hayesi?“

„Protože tě chci vidět teď.“

„Nemůžeme vždycky dostat, co chceme. Nebo pro tebe obvyklá pravidla neplatí?“

Zasmál se tomu. „Chceš, abych tě prosil?“

„Jen když budeš mít pocit, že to musíš udělat.“

Nevěděla jsem, proč ho v tom podporuju. Bylo to absurdní. Možná kdybych byla odvážnější, kdybych se nestarala o to, co si o mně lidé myslí, mohla bych se myšlenkou na románek s dvacetiletým členem chlapecké kapely zabývat. Nebyla jsem odvážnější, a přesto jsem to udělala. Možná vzrušení spočívalo jen v tom, že jsem věděla, že to můžu udělat. Dali bychom si oběd a bylo by po všem.

V telefonu bylo ticho, ale něco mi říkalo, že Hayes hovor neukončil. „Dobře,“ řekl. „Prosím. Oběd. Zítra. Prosím.“

Znovu jsem se podívala na hodinky. Vypadalo to, že pro Isabelle přijedu pozdě. Nebylo by to poprvé. Bude na mě čekat v tělocvičně, uprostřed cinkání kovu, šumění ventilátorů a vysokého bzučení strojů na počítání zásahů. Trenéři něco pokřikují rusky. Můj ptáček v tom cizím prostoru. Překvapivě jí to nevadilo. A podle mě nikdy nevypadala půvabněji, než když soutěžila. Se sebekontrolou, silná, elegantní.

„Dobře. Zítra oběd,“ souhlasil jsem. „Upravím si harmonogram.“

Zrušit oběd s klientem bylo nezodpovědné, ale snažila jsem se to zdůvodnit. Klient byl Danielův starý kamarád z Princetonu. Nikam se nechystal. Navíc jsem cítila uspokojení z toho, že jsem právě vyprodala výstavu. Co na tom, že jedno odpoledne půjdu za školu?

„Ano!“ zvolal Hayes nadšeně a já si představila jeho úsměv na druhém konci linky, dolíčky a tak. „Hotel Bel-Air, ano? V půl jedné. Já se postarám o rezervaci.“ Samozřejmě že vybral nějaké nóbl a strašně romantické místo.

Skočit na něco k snědku.

„Hayesi,“ řekla jsem, než zavěsil, „tohle je jen oběd.“

Na chvíli se odmlčel a já jsem si říkala, jestli mě slyšel. „Solène… co jiného by to mělo být?“

Když jsem dorazila, už tam byl. Schovaný v jednom z výklenků na druhé straně terasy restaurace, před skleněnou stěnou s výhledem do zahrady. Čekala jsem, že přijde pozdě, že nakráčí dovnitř s okouzlujícím úsměvem a suverénností rockové hvězdy. Ale byl přesný, vlastně dokonce dorazil brzy. Jediný pohled na něj, jak tam sedí v šedobílé košili s potiskem (že by květinový vzor od Liberty’s?) a upravenými vlasy, mi napověděl, že si se sebou dal práci. Když jsem k němu přistoupila, právě si prohlížel jídelní lístek a mezi palcem a ukazováčkem otáčel brýlemi Ray-Ban Wayfarers. Vrchní se na mě podíval a se slovy „slečna Marchandová, předpokládám“ mě doprovodil k mému nepravděpodobnému doprovodu.

Kdyby tak šlo zachytit výraz Hayesovy tváře, když se na mě podíval. Jako na Štědrý den ráno. Radost, překvapení, naděje a nedůvěra se spojily do jediného okamžiku. Jeho modrozelené oči se rozzářily a široká ústa roztáhla do oslnivého úsměvu.

„Tak jsi přišla,“ řekl a vstal, aby mě přivítal. Na denním světle vypadal ještě vyšší. Odhadovala jsem, že měří metr osmdesát sedm, možná metr devadesát.

„Myslel sis, že se neukážu?“

„Myslel jsem, že by k tomu mohlo dojít.“

Zasmála jsem se a naklonila se k jeho tváři, abych naznačila polibek. Líbání ve světě umění. Relativně nízká úroveň intimity.

„Neumím si představit, že bys byl zrovna ten typ, kterému dávají ženy často košem.“

„Nejsem ani ten typ, co by se o rande doprošoval. Všechno je jednou poprvé.“ Usmál se a ustoupil stranou, abych mohla vejít do výklenku ke stolu.

„Doufám, že je tohle místo v pohodě. Až po tom telefonu jsem si uvědomil, že nemám ponětí, kde Culver City leží, a jestli po tobě nechci, aby ses za mnou vydala z druhého konce světa. Ukázalo se, že v L. A. není nic blízko.“

„To je pravda. Ale ne, je to v pohodě.“

„Tak to je dobře. Protože tohle je krásný prostor. Připadám si jako na dovolené,“ řekl při pohledu na terasu zalitou dokonalým kalifornským světlem. Ovocné stromy a palmy v květináčích, bílé ubrusy zdobené fialovými orchidejemi dendrobium, větve fuchsiových buganvileí protékající mezi lamelami pergoly.

„Ano, je to kouzelné. Je to Rockwell Group.“

„Prosím?“

„Rockwell Group. Navrhli nový design Wolfgangovy restaurace. Krásné propojení vnitřních a venkovních prostor. Získali řadu ocenění. A v jídelně je skvělý Gary Lang. Malované soustředné kruhy. Agresivní. Nečekané.“

Hayes obrátil pozornost zpět ke mně a levý koutek úst se mu zvedl do úsměvu. „Agresivní kruhy? To zní sexy.“

Zasmála jsem se. „Asi ano. Když tě něco takového bere.“

Chvíli mlčel a pozoroval mě. „Líbí se mi, že toho tolik znáš o umění.“

Ach, chlapče, chtělo se mi říct, kdybych ti tak mohla ukázat věci, které znám.

„Řekni mi, co jsi řekl číšníkovi,“ řekla jsem místo toho. „Jak mě poznal?“

Hayes několikrát otevřel a zavřel ústa, než se rozesmál a zavrtěl hlavou. „Jsi drsná.“

„Řekni mi to.“

„Řekl jsem mu…“ Mluvil tiše, pomalu, naklonil se ke mně. „Řekl jsem mu, že mám schůzku s přítelkyní, která má tmavé vlasy a výrazné oči a že bude pravděpodobně velmi dobře oblečená. Že vypadá jako klasická filmová hvězda. S úžasnou pusou.“

Zůstala jsem sedět bez hnutí. „Jako obrazně, nebo doslova?“

„Ta pusa?“

„Jo.“

„Obojí.“

Byl tak blízko u mě, že jsem cítila vůni jeho kůže. Nějaký druh santalového dřeva nebo cedru. A limetku. Vyvedlo mě to z míry. Způsob, jakým se na mě díval, mě vyvedl z míry. Tohle nebylo v plánu. Ne že bych nějaký měla. Ale rozhodně jsem si nemyslela, že mě ten kluk po pěti minutách našeho rande úplně rozhodí. Ještě jsme si ani neobjednali pití.

„Na co myslíš?“ Usmál se tím svým odzbrojujícím úsměvem.

„Chci znát vaše záměry, Hayesi Campbelle.“

„A jaké jsou tvoje záměry? Přišla jsi mi prodat umění?“

„Možná.“

„Hmm…“ zabručel, aniž by přerušil oční kontakt. „No… Přišel jsem si koupit to, co prodáváš.“

V tu chvíli nezáleželo na tom, kolik mu je let nebo kolik má fanynek. V tu chvíli mě dostal. A já si uvědomila, že pouhé vědomí, že můžu mít krátkou aférku, mi nebude stačit.

Pak přikývl, jako by zpečetil nějakou nevyřčenou dohodu, a obrátil pozornost zpět k restauraci. Pokynul rukou. „Objednáme si?“

***

„Jak se má Isabelle?“ zeptal se, když číšník odešel.

„Má se dobře, děkuju.“

„Co ona na to, když jsi jí řekla, že jdeme na oběd?“

„Neřekla jsem jí to.“

Hayes zvedl obočí. „Neřekla?“ Usmál se.

Nebylo to něco, na co bych byla pyšná. Mít tajemství.

„No, tak je to výmluvné.“

Toho rána jsem Isabelle k snídani připravila hrnek horké čokolády. Jako jsem to dělala, když byla malá, jako to dělala moje matka pro mě, jako to dělala její matka pro ni. A s tím přišla záplava vzpomínek: léto na jihu Francie, na terase pod borovicemi, horká čokoláda a baguette et confiture, vůně pomerančových květů a moře. A vždycky mě to nejvíc uklidňovalo ta rána, kdy jsem půl noci nespala, protože mistrál lomcoval okny a dovnitř se kradly příšery.

„Chocolat.“ Isabelle vešla do kuchyně a rozzářily se jí oči. „Nějaká zvláštní příležitost?“

Stála jsem u sporáku a celá jsem ztuhla. To je moje vina tak zřejmá?

Objala mě svýma štíhlýma rukama a stiskla mě. „Už jsi ji dlouho nedělala. Děkuju.“

„Směješ se mi?“ zeptala jsem se Hayese.

„Ne… Něco takového bych nikdy neudělal.“ Propletl si obě ruce za hlavou a opřel se o čalouněné opěradlo židle. Bylo na něm něco krásného, jak se cítil pohodlně ve své kůži. Jak dobře se cítil ve svém těle. Panoval mu. Byl s ním spokojený. Chlapci jsou od dívek tak odlišní…

„Jak se má tvoje máma? Co říkala, když jsi jí řekl, že jdeme na oběd?“

„Ha!“ Hayes zaklonil hlavu a hluboce se zasmál. „Jsi dobrá.“

„Nemáš ani ponětí jak.“ Nechtěla jsem to říct nahlas, ale dopadlo to tak.

„Ty… ty se mnou flirtuješ?“

„Jen tě oťukávám. Neflirtuju.“

„Mám umět poznat rozdíl, když ho vidím?“

„Nevím. Záleží na tom, jak jsi bystrý.“

Pak se narovnal. A pak bez náznaku lsti řekl: „Líbíš se mi.“

„Já vím, že ano.“

„Hayesi!“ K našemu stolu se blížil nějaký muž v obleku. Obleky byly v Los Angeles vzácností. V devíti případech z deseti byl muž v obleku agent. V pěti případech z deseti se mu nedalo věřit. Tak to říkal Daniel.

Všimla jsem si, že Hayesovi po tváři přeběhl otrávený výraz, než se otočil, aby se podíval, kdo ho volá. A pak jako by tlačítkem zapnul svůj šarm.

„Ááá, zdravím.“

„Max Steinberg. WME.“

„Samozřejmě, vím přesně, kdo jste. Jak se máte, Maxi?“

„Jak se máte vy? Turné probíhá úžasně, že? Všichni jsme vážně nadšení. Zítra večer se stavím ve Staples. Vezmu s sebou pár neteří. Jsou neskutečně natěšené. Viděl jsem vás včera večer v pořadu Jimmyho Kimmela. Lidi vás prostě žerou…“

Jimmy Kimmel ? Bylo to před, nebo po našem telefonátu? Hayes se o tom nezmínil. Otevřela jsem pusu, abych něco řekla, a pak jsem se zarazila.

„Šlo to dobře, jo.“

„Milovali vás. Všichni vás milují. Ta nová balada Seven Minutes. Skvělé. A skvělé povídání. Dobrý den, já jsem Max Steinberg.“ Kravaťák se naklonil, aby mi potřásl rukou, když konečně vzal na vědomí mou přítomnost u stolu.

„Maxi, tohle je Solène Marchandová.“

Max zavrtěl hlavou ve tvaru vejce a snažil se mě zařadit. „Jste od Universalu?“

„Ne.“

„42West?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Solène vlastní uměleckou galerii v Culver City.“

„Aha… Pěkné.“ Udělal přesně to, co dělají lidé v Hollywoodu, když se dozvědí, že nejsem z oboru: odmlčel se. „No dobře, nebudu vás zdržovat. Hayesi, hodně štěstí, kamaráde. Uvidíme se zítra. Budu mít s sebou dvě pištící puberťačky. Ale na to už jste asi zvyklý, co? Prostě holky… všude… Užijte si to.“ Mrkl. „Solène, rád jsem vás poznal. Jestli jste si ještě neobjednali, dejte si halibuta. Úplně se rozplývá v puse.“

„Takže Max Steinberg…“ řekla jsem, jakmile byl z doslechu.

„Max Steinberg,“ uchechtl se Hayes. „Omlouvám se, to bylo neslušné. Ta poznámka o holkách byla naprosto zbytečná… Nevím, co ho to napadlo.“

„Nevím, jestli to nějaký nápad vůbec byl,“ poznamenala jsem. „Zjistila jsem, že v tomhle městě muži ženy nad určitý věk ani nevidí. A když ano, tak je zařadí buď do kategorie máma, nebo byznys. Hádám, že si myslel, že pro tebe pracuju. Což by ti mělo ukázat, jak moc je to nevhodné.“

Hayes se na mě díval s otevřenou pusou. „Ani nevím, co na to říct… To mě mrzí.“

„Jo, ještě že je to jen oběd.“ Usmála jsem se. „Že ano?“

Nic neřekl. Jen tam seděl a díval se na mě s nečitelným výrazem. Měla jsem nutkání natáhnout ruku a pohladit ho po mladistvé tváři, ale už tak jsem vydávala smíšené signály.

„Na co myslíš, Hayesi?“

„Ještě to zpracovávám.“

„To je v pořádku. Ještě není pozdě couvnout.“

Vtom přišel číšník s našimi talíři.

Jakmile jsme zůstali sami, Hayes se ke mně otočil. „Podívej, nebudu se tě ptát, kolik ti je let, protože je to nezdvořilé, ale chci, abys věděla, že je jen málo věcí, které by mě odradily, kdybys mi je řekla. A je mi opravdu úplně jedno, co si myslí lidi jako Max. Kdyby ano, tak bych tě sem nezval. Takže ne, jestli tě to zajímá, nehodlám couvnout.“

„Dobře.“

„Dobře?“

„Dobře,“ zopakovala jsem.

„Tak fajn. Na zdraví.“

„Třicet devět. A půl.“

Hayes spustil ruku se sklenicí Pellegrina a široce se usmál. „Dobře, s tím se dá pracovat.“

Proboha, do čeho se to zaplétám?

„Takže,“ začal ani ne po dvou minutách grilovaného kuřete jidori, „jak se tví ‚velmi francouzští‘ rodiče ocitli v Bostonu?“

Usmála jsem se. Vzpomněl si. „Akademická kariéra. Můj otec přednáší dějiny umění na Harvardu.“

„Takže žádný tlak na to, čím by ses měla stát.“

„Ani trochu,“ zasmála jsem se. „Moje matka byla kurátorka.“

„Takže umění je rodinný podnik?“

„Tak trochu ano. A co ty? Taky máte takový rodinný podnik? Byl tvůj táta člen Beatles?“