The Gates of Europe: A History of Ukraine

Toto vydání vyšlo ve spolupráci s Basic Books, spadajícím pod vydavatelství Perseus Books, LLC, dceřinou společností Hachette Book Group, Inc., New York, New York, USA. Všechna práva vyhrazena.

Copyright © Serhii Plokhy, 2015, 2021

Translation © Richard Janda, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub 978-80-7689-213-2

Věnováno ukrajinskému národu

PŘEDMLUVA

Tuto knihu jsem napsal krátce poté, co v roce 2014 vypukla rusko-ukrajinská válka. Rusko během ní nezákonně zabralo Krym, rozpoutalo hybridní válku v Doněcké pánvi a vytvořilo dva loutkové státečky – Doněckou a Luhanskou lidovou republiku. Do nového vydání knihy v roce 2021 jsem přidal jednu kapitolu s přesvědčením, že po nějakou dobu nebude třeba žádná další aktualizace. Brzy se však ukázalo, že jsem se mýlil.

Mé přesvědčení začalo brát za své téměř okamžitě po aktualizovaném vydání. V červenci 2021 ruský prezident Vladimir Putin publikoval dlouhé pojednání O historické jednotě Rusů a Ukrajinců (údajně ho sepsal osobně), v němž podrobně rozvedl své otřepané tvrzení, že nic takového jako ukrajinský národ neexistuje a že Rusové a Ukrajinci jsou jeden a tentýž národ.

Do dalšího výkladu historie se Putin pustil v únoru 2022. Ve zdlouhavém televizním projevu tvrdil, že Ukrajina coby stát je umělým výtvorem bolševiků, zejména V. I. Lenina. Následně se ukázalo, že nešlo o pouhé dějepisné cvičení, ale odůvodnění takzvané „speciální vojenské operace“ – rozsáhlé nevyprovokované invaze Ruska na Ukrajinu a vytrvalého ostřelování ukrajinského území raketami a děly.

Mohutný útok ruské armády, zahájený v časných ranních hodinách 24. února 2022, vycházel z premisy, že Rusové a Ukrajinci jsou tentýž národ, a také z nesprávného pochopení původu a dějin Ukrajiny, její dlouhé tradice národní identity a stejně dlouhé tradice odporu vůči zahraniční okupaci. Ztráty na lidských životech i majetku jsou obrovské.

Putinova „speciální vojenská operace“ se brzy zhroutila, což překvapilo nejen ty, kteří ji naplánovali, ale i pozorovatele z celého světa. Kyjev nepadl do dvaasedmdesáti hodin, jak se předpovídalo, ukrajinský prezident neopustil zemi, i když mu to zahraniční vlády nabízely, a ukrajinské ozbrojené síly, o nichž toho svět věděl jen velmi málo, si vedly znamenitě a přinutily Rusy stáhnout se od Kyjeva a ze severní Ukrajiny. Nejen Ukrajinci, ale také etničtí Rusové a rusky mluvící občané dočasně okupovaných měst a vesnic jižní Ukrajiny pochodovali proti ruským tankům neozbrojení, s ukrajinskými vlajkami v rukou. Obyvatelé Ukrajiny překročili etnické, jazykové a kulturní hranice a spojili se k obraně své demokratické země, jejíž původem židovský prezident se stal globálním symbolem ukrajinské nezdolnosti a odvahy.

Může historie přispět k objasnění toho, co se nyní na Ukrajině odehrává? Bezpochyby může poukázat na kořeny současné situace a – jak doufám – pomoci nastínit trajektorie budoucího vývoje. Do centra světové pozornosti se Ukrajina dostala až poměrně nedávno, má však dlouhou, dramatickou a fascinující historii, často bohužel skrytou v dějinách říší, které po staletí vládly na jejím území. Když příběhy minulých staletí vykopeme zpod sutin imperiálního zneužívání a překrucování, ukáže se, proč moderní ukrajinská společnost hledí vstříc demokracii a Evropě.

Ukrajina, po Rusku největší postsovětská republika a nyní cíl ruské agrese, se stala bojištěm dlouho před vypuknutím současné války. Na rozdíl od svých východoslovanských sousedů a nynějších nepřátel, Ruska a Běloruska, si Ukrajina po získání nezávislosti vybudovala a dokázala udržet demokratickou politickou kulturu, kterou požadovala její aktivní občanská společnost. Tento výdobytek nyní ohrožuje diktátorské, hypernacionalistické Rusko, které se snaží obnovit svou imperiální minulost a zničit nejen ukrajinskou státnost, obyvatelstvo, ekonomiku, infrastrukturu, historii a kulturu, ale vůbec samotnou myšlenku existence Ukrajiny.

Ruská agrese proti Ukrajině přitahuje celosvětovou pozornost coby jeden z hlavních projevů boje mezi zeměmi podporujícími demokratický mezinárodní řád, který ctí pravidla a stojí na principech svrchovanosti a územní celistvosti národních států, a protidemokratickými silami usilujícími o rozbití tohoto řádu. Snaha Putinova režimu obsadit území s početnou ruskou či rusky mluvící populací a začlenit je do „ruského světa“ připomíná nacistický projekt velkoněmecké říše. A útok na Ukrajinu naznačuje návrat imperiálních válek minulosti.

Tyto paralely ukazují na význam ukrajinské historie pro pochopení současného světa, především pro pochopení vývoje na samotné Ukrajině. Exkurze do ukrajinské historie umožňuje seznámit se s počátky ukrajinské národní identity a uvědomit si, jak se ukrajinský národ sjednotil navzdory různým říším, které jeho zemi po staletí rozdělovaly a ovládaly. Dvacáté století na Ukrajině, zejména obě světové války (během nichž na Ukrajině probíhaly intenzivní boje), umožňuje porozumět mnoha aspektům současné války. A konečně dějiny nezávislé Ukrajiny pomáhají pochopit houževnatost, s níž se Ukrajinci postavili ruské agresi v roce 2022.

Změny, k nimž došlo v ukrajinské společnosti od revoluce v roce 2014 a následného ruského útoku na Krym a Donbas, připravily půdu k ohromnému vzdoru ukrajinského lidu vůči nynější ruské agresi. Potvrdilo se staré pořekadlo: plánují-li generálové novou válku, zjistí, že bojují tu loňskou. Ruští útočníci očekávali, že vstoupí do stejné země, kterou napadli v roce 2014, ocitli se však v zemi zcela jiné. Jak a proč se nová ukrajinská společnost zrodila, je hlavním tématem závěrečné části této knihy.

Když jsme Brány Evropy připravovali k vydání, shodli jsme se na tom, že závěrečné kapitoly a doslov stačí jen drobně upravit. Hlavní argumenty, které jsem předložil v souvislosti s významem historie pro pochopení první fáze války v letech 2014–15, obstály ve zkoušce času a nyní nabízejí pohled na vývoj v roce 2022. Odmítnutí imperiální nadvlády, budování národa, vytvoření společnosti stojící na liberálně-demokratických hodnotách a integrace do evropských struktur zůstávají základními faktory dlouhodobého rozvoje Ukrajiny.

Serhii Plokhy

Vídeň, 7. června 2022

ÚVOD

Ukrajinci mají patrně stejné právo vychloubat se svou rolí při proměňování světa jako Skotové a další národy, o nichž byly napsány knihy dokumentující jejich podíl na utváření historie lidstva. Když v prosinci 1991 Ukrajinci masově hlasovali pro svou nezávislost, poslali tím mocný Sovětský svaz na smetiště dějin. Události na Ukrajině měly tehdy velký mezinárodní dopad a skutečně změnily běh dějin: týden po ukrajinském referendu zanikl Sovětský svaz a prezident George Bush st. vyhlásil konečné vítězství Západu ve vleklé a vyčerpávající studené válce.

Poté spatřil svět Ukrajinu na televizních obrazovkách v listopadu 2004, kdy radostně naladěné, oranžově oděné davy zaplnily náměstí a ulice Kyjeva s požadavkem na spravedlivé volby a dosáhly svého. Oranžová revoluce dala společný název celé řadě dalších „barevných revolucí“, které otřásly autoritářskými režimy od Srbska po Libanon a od Gruzie po Kyrgyzstán. Barevné revoluce sice postsovětský svět nezměnily, zanechaly však trvalý odkaz a naději, že jednou se změní. V listopadu a prosinci 2013 pak celý svět sledoval, jak Ukrajinci vyšli znovu do kyjevských ulic, tentokrát aby podpořili těsnější vazby s Evropskou unií. Bylo to v době, kdy nadšení pro Evropskou unii dosahovalo v jejích členských zemích velmi nízké úrovně; odhodlání Ukrajinců pochodovat ulicemi a zůstat na nich v mrazivém počasí dny, týdny a měsíce tedy občany západní i střední Evropy překvapilo a inspirovalo.

Události na Ukrajině nabraly neočekávaný a tragický směr počátkem roku 2014, kdy střet mezi demonstranty a vládními silami narušil téměř sváteční, poklidnou atmosféru předchozích protestů. V únoru 2014 použila pořádková policie a odstřelovači přímo před televizními kamerami ostrou munici a několik desítek proevropských demonstrantů bylo zabito nebo zraněno. Ty záběry šokovaly celý svět. Stejně jako ruská anexe Krymu v březnu 2014 a následná hybridní válka, kterou Moskva zahájila na Donbasu ve východní části Ukrajiny. Po sestřelení malajsijského civilního letadla s téměř třemi stovkami osob na palubě, jehož se v červenci 2014 dopustili proruští separatisté, se z rusko-ukrajinského konfliktu stal konflikt skutečně mezinárodní. Vývoj na Ukrajině měl vážný dopad na evropskou i celosvětovou politiku, začalo se hovořit o „bitvě za svobodu Evropy“ a o návratu studené války do té části světa, kde, jak do té doby všichni doufali, v roce 1991 skončila.

Co způsobilo ukrajinskou krizi? V kterých historických událostech tkví její kořeny? Čím se Ukrajinci liší od Rusů? Kdo má oprávněný nárok na Krym a východní Ukrajinu? Proč dění na Ukrajině ovlivňuje celý svět? Tyto otázky, v posledních letech kladené čím dál častěji, si zaslouží komplexní odpověď. K pochopení příčin současných událostí na Ukrajině a jejich vlivu na globální politiku je nutné prozkoumat historii této oblasti. To je svým způsobem hlavním cílem této knihy, při jejímž psaní jsem doufal, že minulost umožní pochopit přítomnost, a tím ovlivnit budoucnost.

Tato kniha popisuje historii longue durée Ukrajiny od časů Hérodota po rozpad sovětského svazu a současný rusko-ukrajinský konflikt. Jak lze však více než tisíciletou historii země o velikosti Francie, která má dnes téměř 46 milionů obyvatel (a za dobu své existence jich měla stovky milionů), přenést na pár set stránek? Je třeba pečlivě vybírat, jak to historikové dělali odnepaměti. Přístup jednotlivých historiků se však liší. Mychajlo Hruševskyj (1866–1934), jenž v této knize vystupuje a jehož jméno nese post profesora ukrajinské historie na Harvardově univerzitě, považoval svůj předmět za historii národa, který existuje odedávna a zažil období rozkvětu, úpadku a obrození, jež vyvrcholilo vznikem ukrajinské státnosti v průběhu a v dozvucích první světové války.

Hruševskyj učinil z historie Ukrajiny samostatnou oblast bádání, mnozí jeho kritici a následovníci však jeho přístup zpochybnili. Jeho studenti kladli důraz na dějiny ukrajinské státnosti, zatímco sovětští historici líčili ukrajinské dějiny jako třídní boj; někteří západní spisovatelé zdůrazňovali jejich multietnický charakter, a dnes se čím dál více odborníků obrací k nadnárodnímu přístupu. Tato tendence v líčení dějin Ukrajiny a dalších států ovlivnila také mé vyprávění. Využil jsem i nedávného kulturního obratu v historických studiích a výzkumu dějin identity. Otázky, které kladu, jsou neapologeticky prezentistické, ze všech sil se však snažím nevkládat do minulosti novodobé identity, loajality, myšlenky, motivace a útlocitnosti.

Název této knihy – Brány Evropy – je samozřejmě metafora, ale čtenář by ji neměl jen tak přejít či rovnou zavrhnout coby marketinkový trik. Evropa představuje významnou součást ukrajinského příběhu, stejně jako je Ukrajina součástí toho evropského. Díky své poloze na západním okraji euroasijské stepi tvořila Ukrajina po celá staletí vstupní bránu do Evropy. Tato „brána“ se občas v důsledku válek a konfliktů zavřela: Ukrajina pomáhala zastavit cizí invaze z východu na západ i naopak. Když byla brána otevřená, což platilo po většinu ukrajinské historie, sloužila jako most mezi Evropou a Asií a usnadňovala vzájemnou výměnu lidí, zboží a myšlenek. V průběhu staletí byla Ukrajina také místem setkávání (a bojištěm) různých říší, od římské přes osmanskou a habsburskou až po romanovskou. V 18. století se o správu Ukrajiny dělily Sankt-Petěrburg (Petrohrad), Vídeň, Varšava a Istanbul. V 19. století zůstala pouze první dvě hlavní města, ve druhé polovině století dvacátého pak ovládala většinu ukrajinského teritoria Moskva. Každá z těchto říší si činila nárok na území a kořist, a přitom zanechávala hluboké stopy v krajině i povaze obyvatel a pomáhala utvářet jejich jedinečnou pohraniční identitu a charakter.

Národ je důležitou, i když ne dominantní kategorií analýzy a prvkem příběhu, který – spolu s neustále se měnící ideou Evropy – vytváří charakter tohoto vyprávění. Kniha líčí dějiny Ukrajiny v rámci hranic vytyčených etnografy a kartografy konce 19. a počátku 20. století, které se často (nikoli však vždy) shodovaly s hranicemi současného ukrajinského státu. Sleduje vývoj myšlenek a identit spojujících tato území od doby středověkého kyjevského státního útvaru, známého jako Kyjevská Rus, po vzestup nacionalismu a vysvětluje původ novodobého ukrajinského státu a politického národa. V tomto rámci se kniha soustředí na Ukrajince coby největší demografickou skupinu a postupem času hlavní sílu, která stojí za vytvořením moderního národa a státu. Věnuje pozornost i menšinám žijícím na Ukrajině – zejména Polákům, Židům a Rusům – a k novodobému multietnickému a multikulturnímu ukrajinskému národu přistupuje jako ke stále se vyvíjejícímu faktoru. Ukrajinská kultura vždy existovala v prostoru sdíleném s dalšími kulturami a již na samém počátku se učila proplouvat mezi „ostatními“. Schopnost ukrajinské společnosti překračovat vnitřní i vnější hranice a vypořádávat se s národními identitami, které tyto hranice vytvářejí, představuje hlavní charakteristický rys dějin Ukrajiny předkládaných v této knize.

Hlavní dějovou linku zajišťuje politika, a to mezinárodní i domácí. Při psaní knihy jsem však zjistil, že z dlouhodobého hlediska jsou nejtrvalejší – a tudíž nejvlivnější – geografie, přírodní podmínky a kultura. Z pohledu kulturních trendů longue durée je současná Ukrajina produktem interakce dvou pohyblivých hranic: jednu vymezuje linie mezi eurasijskou stepí a východoevropskou lesnatou krajinou a druhou definuje pomezí mezi východním a západním křesťanstvím. Ta první byla také hranicí mezi usazeným a kočovným obyvatelstvem a později mezi křesťanstvím a islámem. Druhá má původ v rozdělení římské říše mezi Řím a Konstantinopol a označuje rozdíly v politické kultuře mezi východem a západem Evropy, které existují dodnes. Pohybem těchto hranic v průběhu staletí vznikl jedinečný soubor kulturních rysů, které vytvořily základy současné ukrajinské identity.

Dějiny Ukrajiny nelze vyprávět bez vylíčení příběhů jednotlivých regionů. Její kulturní a společenský prostor nebyl totiž nikdy homogenní. Jak se hranice států a říší posunovaly po území osídleném ukrajinským etnikem, vznikaly odlišné kulturní prostory, které posloužily jako základ ukrajinských regionů – Zakarpatsko pod uherskou nadvládou, historicky rakouská Halič, Podolí a Volyň v držení Polska, kozácká Slobodská Ukrajina na levém břehu dolního toku Dněpru, a nakonec pobřeží Černého moře a Doněcká pánev kolonizované v období carského Ruska. Na rozdíl od mnoha svých předchůdců se snažím neprobírat dějiny různých regionů (jako například částí Ukrajiny ovládaných Ruskem a Rakouskem) v samostatných kapitolách, ale spíše je zkoumám společně a předkládám komparativní pohled na jejich vývoj v rámci dané epochy.

Závěrem pár slov k terminologii. Předkové novodobých Ukrajinců žili v desítkách starších i novodobějších knížectví, království a říší a v průběhu času přijímali různá pojmenování a identity. Dva klíčové výrazy, které používali k pojmenování své země, byly „Rus“ a „Ukrajina“, obojí ženského rodu. Slovo „Rus“, které do tohoto regionu přinesli v 9. a 10. století Vikingové, převzali obyvatelé Kyjevské Rusi, kteří přijali vikinské vládce i bojovníky do svého společenství a poslovanštili je. Předkové současných Ukrajinců, Rusů a Bělorusů si osvojili název „Rus“ v různých podobách od skandinávského/slovanského „Rus“ po pořečtěné „Rossija“. Tuto formu přijalo v 18. století ruské carství za oficiální název svého státu a říše.

Ukrajinci mají různá pojmenování v závislosti na období a regionu, v nichž žili, především jsou to Rusíni, Rusňáci a Malorusové. V 19. století se představitelé ukrajinského národního obrození rozhodli ukončit nejasnosti tím, že se zcela zřekli pojmenování „Rus“. Jasně se odlišili od zbytku východoslovanského světa, zejména pak od dnešních Rusů, zavedením výrazů „Ukrajina“ a „Ukrajinci“ k pojmenování své země a etnické skupiny, a to jak v rámci carského Ruska, tak Rakouska-Uherska. Název „Ukrajina“ má středověký původ a v raném novověku označoval kozácký stát na dolním Dněpru. V představách aktivistů 19. století byli kozáci (většina z nich měla místní původ) typickými Ukrajinci. Aby propojil minulost Rusi a budoucnost Ukrajiny, nazval Mychajlo Hruševskyj své stěžejní desetisvazkové dílo Dějiny Ukrajiny-Rusi. Z výše napsaného je zřejmé, že každý, kdo dnes píše o ukrajinských dějinách, musí k pojmenování předků novodobých Ukrajinců použít minimálně dva výrazy.

V této knize používám termín „Rus“ převážně (nikoli však výhradně) v souvislosti s obdobím středověku, „Rusíni“ k označení Ukrajinců raného novověku a „Ukrajinci“ ve spojení s novověkými dějinami. Od vzniku nezávislého ukrajinského státu v roce 1991 se všichni jeho obyvatelé bez ohledu na svůj etnický původ nazývají „Ukrajinci“. Tento úzus odráží současné zvyklosti akademické historiografie, a přestože vede k určité nepřehlednosti, doufám, že čtenáře nezmate.

„Přijď a uvidíš,“ napsal anonymní autor Dějin Rusi, jednoho ze základních textů novodobé ukrajinské historiografie, na konci předmluvy. Svou předmluvu nemohu zakončit lepším pozváním.

I

NA PONTSKÉM POMEZÍ

Kapitola 1

OKRAJ SVĚTA

Prvním historikem Ukrajiny byl sám otec dějepisu Hérodotos. Ten poctil svým zájmem obvykle pouze dějiny zemí a národů patřících do středomořského světa. A Ukrajina – pás stepí, hor a lesů rozkládající se severně od Černého moře, které staří Řekové nazývali Pontos euxenios (Přívětivé moře, Římany polatinštěné na Pontus euxinus) – byla jeho součástí. Měla zvláštní význam. Centrum Hérodotova světa se nacházelo kolem městských států starověkého Řecka a tento svět se rozprostíral od Egypta na jihu po Krym a pontské stepi na severu. Egypt představoval zemi starobylé kultury a filozofie hodnou studia a následování, kdežto území současné Ukrajiny tvořilo důležitou hranici, na níž se řecká civilizace střetávala se svým barbarským alter egem. Byla to první hranice politické a kulturní oblasti, která později vstoupila do všeobecného povědomí coby západní svět. A právě tady začal Západ vymezovat sebe a ostatní.

Hérodotos pocházel z Halikarnássu, řeckého města ležícího v dnešním Turecku. V 5. století před naším letopočtem, kdy žil, tvořil a přednášel ze svých Dějin, bylo jeho rodiště součástí perské říše. Velkou část svého života strávil v Athénách, žil i v jižní Itálii a procestoval křížem krážem Středomoří a Střední východ, kde navštívil mimo jiné i Egypt a Babylonii. Obdivoval athénskou demokracii, psal v iónském dialektu řečtiny a měl vskutku globální zájmy – tedy v rámci tehdy známého světa. Dějiny – jeho stěžejní dílo rozdělené později do devíti svazků – pojednávaly o počátcích řecko-perských válek, které vypukly v roce 499 př. n. l. a trvaly celé půlstoletí. Hérodotos je zčásti zažil a danému tématu se věnoval i dalších třicet let poté, co války v roce 449 skončily. Konflikt vylíčil jako osudový boj mezi svobodou (tedy Řeckem) a otroctvím (které ztělesňovala Persie). Byl politicky a ideologicky zaujatý, přesto chtěl příběh vyprávět z pohledu obou stran. Svými vlastními slovy si vytkl za cíl, „aby se zachovala sláva velikých a podivuhodných činů, které dokázali jednak Řekové, jednak barbaři, a konečně, proč mezi sebou Řekové a barbaři vedli války.“

Zájem o „barbarský“ aspekt příběhu obrátil Hérodotovu pozornost také k pontským stepím. Popisuje, jak v roce 512 př. n. l., tedy třináct let před vypuknutím řecko-perských válek, vtrhl do tohoto regionu Dareios Veliký, nejmocnější vládce perské říše, aby se pomstil Skythům, kteří na něj přichystali lest. Skythští králové, kočovní vládci rozlehlého území severně od Černého moře, ho přiměli, aby pronásledoval jejich armádu od Dunaje až k Donu, aniž by mu poskytli příležitost utkat se s nimi v bitvě. To bylo pro panovníka, jenž o dekádu a půl později představoval pro řecký svět velkou hrozbu, velmi ponižující. Ve svých Dějinách Hérodotos vynaložil veškeré úsilí, aby vylíčil vše, co věděl či někdy slyšel o tajemných Skythech a o jejich zemi, zvycích a společnosti. Zdá se, že ač neúnavný cestovatel, tento region sám nikdy nenavštívil a musel se spoléhat na příběhy vyprávěné jinými. Zásluhou podrobného popisu Skythů a zemí a národů, jimž vládli, se stal nejen prvním historikem, ale též prvním geografem a etnografem Ukrajiny.

Jak odhalily archeologické vykopávky, území severně od Černého moře osídlili jako první přibližně 45 tisíc let př. n. l. neandertálští lovci mamutů. V 5. tisíciletí př. n. l. se v oblasti lesů a stepí mezi Dunajem a Dněprem usadili příslušníci tripolské kultury (nazývané též cucutensko-trypilské), kteří chovali hospodářská zvířata a obdělávali půdu, budovali velká sídliště a vyráběli hliněné sošky a barevnou keramiku. V polovině 4. tisíciletí př. n. l. národy obývající pontské stepi domestikovaly koně a o další tisíciletí později přinesly do střední Evropy indoevropské jazyky.

Než Hérodotos začal přednášet ze svého díla na veřejných čteních v Athénách, většina Řeků toho o území severně od Černého moře věděla jen velmi málo. Považovali ho za zemi divochů a někteří věřili, že právě tam, na ostrově ležícím někde v ústí Dunaje nebo Dněpru, nalezl věčný odpočinek Achilles, hrdina trojských válek a Homérovy Iliady. V této oblasti, údajně nedaleko řeky Don, žily také Amazonky, mytické válečnice, které si odřezávaly pravé prso, aby se jim lépe držel luk. Poloostrov Krym, Řeky nazývaný Tauris, měl nebezpečnou pověst. Právě tam podle řeckých mýtů donesla bohyně Artemis princeznu Ifigenii, kterou její otec, mykénský král Agamemnón, obětoval za zdar své výpravy proti Tróji. Ifigenie se v Tauridě stala Artemidinou kněžkou a neměla žádné slitování s nešťastníky, kteří se před černomořskými bouřemi uchýlili na hornaté krymské pobřeží: skončili na obětním oltáři. Málokdo se chtěl vydat do zemí tak nebezpečných, jako byly ty lemující „Pohostinné moře“, které se obtížně překonávalo a proslulo drsnými, znenadání přicházejícími bouřemi.

O zemích a národech severně od Černého moře slyšeli Řekové poprvé od Kimmeriů (též Kimmerijců), kteří se objevili v Anatolii poté, co je v 8. st. př. n. l. vytlačili Skythové z pontských stepí. Tito kočovní válečníci se nejprve přesunuli na Kavkaz, a poté jižně do Malé Asie, kde se setkali se středomořskými národy s dlouhou tradicí usedlého života a vyspělou kulturou. Tam získali pověst typických barbarů. V Bibli je Jeremiáš popisuje těmito slovy: „Jsou vyzbrojeni luky a šavlemi, jsou krutí a soucit neznají, burácejí jak mořské vlny, ženou se na koních. Jak jeden muž jsou sšikovaní do boje…“ Obraz Kimmeriů coby divokých bojovníků si našel cestu i do současné populární kultury. V hollywoodském hitu Barbar Conan z roku 1982 hrál Arnold Schwarzenegger krále Kimmerie Conana – fiktivní postavu, kterou v roce 1932 vymyslel spisovatel Robert E. Howard.

Poté co byli Kimmeriové nuceni v 7. až 6. století př. n. l. odejít ze své domoviny, se staly Krym a severní pobřeží Černého moře součástí řeckého světa. V oblasti začaly vyrůstat řecké kolonie, z nichž většinu založili osadnici z Milétu, jednoho z nejmocnějších řeckých městských států té doby. Hlavní kolonií se stala Sinopé (dnešní Sinop) na jižním pobřeží Černého moře, také založená Miléťany. Ke koloniím na severním pobřeží patřily Pantikapaion nedaleko dnešního přístavu Kerč, Theodosia (dnešní Feodosija) a Chersonésos nedaleko novodobého Sevastopolu (všechny tři na Krymu). Zdaleka nejznámější milétskou kolonií však byla Olbia při ústí řeky Jižní Bug, která se vlévá do ústí ještě většího Dněpru a jejich vody pak společně vtékají do Černého moře. Olbia měla kamenné hradby, akropoli a chrám zasvěcený Apollónu Delfskému. Archeologické vykopávky ukázaly, že její rozloha v době největšího rozkvětu přesahovala 50 hektarů. Měla až deset tisíc obyvatel, kteří přijali demokratickou formu vlády a jejichž vztahy s mateřským městem Milét upravovala smlouva.

Prosperita Olbie, stejně jako blahobyt dalších řeckých měst a emporií (tržních míst) v tomto regionu, závisela na dobrých vztazích s obyvateli pontských stepí. Těmi byli v době založení města a jeho největšího rozkvětu (5. a 4. století př. n. l.) Skythové, směsice kmenů íránského původu. Řekové z Olbie a jejich sousedé žili vedle sebe, čile spolu obchodovali a dokonce mezi sebou uzavírali manželství, díky čemuž vznikla početná populace smíšené řecké a „barbarské“ krve, jež ve svých zvycích kombinovala řecké a místní tradice. Kupci a námořníci z Olbie přepravovali do Milétu a dalších částí Řecka obiloviny, sušené ryby a otroky, zpátky pak vozili víno, olivový olej a řecké řemeslné výrobky včetně tkanin a kovového zboží, které poté prodávali na místních trzích. V pohřebních mohylách skythských králů byly nalezeny mimo jiné i luxusní předměty ze zlata. Stepi jižní Ukrajiny jsou takových mohyl plné; dnes má většina podobu malých pahorků, jimž se říká kurhany (či kurgany).

Zdaleka nejpůsobivější kousek takzvaného skythského zlata, zdobný třívrstvý náhrdelník (pektorál), byl objeven na jižní Ukrajině v roce 1971 a dnes je vystaven v Muzeu historických cenností Ukrajiny v Kyjevskopečerské lávře. Pochází pravděpodobně ze 4. století př. n. l., kdy zřejmě zdobil hruď nějakého skythského krále, a zachycuje vnitřní fungování skythské společnosti a ekonomiky. Uprostřed najdeme vyobrazení dvou klečících vousatých Skythů, kteří drží plášť z ovčí kůže. Když si uvědomíme, z jakého materiálu je pektorál vyroben, najdeme paralelu se zlatým rounem Argonautů – symbolem moci a hodnosti krále. Vlevo i vpravo od středového výjevu jsou vyobrazena domestikovaná zvířata (koně, krávy, ovce a kozy) a skythští otroci – jeden z nich dojí krávu, další pak ovci. Tato část zbroje poměrně jasně ukazuje, že skythské společnosti dominovali muži, stepní válečníci, a její ekonomika byla založena na chovu hospodářských zvířat.

Zatímco vyobrazení Skythů a domestikovaných zvířat nám ukazuje podstatu skythského světa, podoba divokých zvířat nám spíše naznačuje, jak si Řekové nejvzdálenější hranici svého světa představovali, nikoliv to, jak život na pontských stepích skutečně vypadal. Lvi a panteři loví divoká prasata a jeleny, okřídlení gryfové (nejsilnější tvorové řecké mytologie, napůl orli a napůl lvi) útočí na koně, nejdůležitější zvířata pro skythský způsob života. Pektorál je dokonalým symbolem rozšíření řecké kultury, ale též symbiózy řeckého a skythského světa v pontských stepích.

Vzájemné působení kultur umožnilo Hérodotovi shromáždit takový druh informací o životě Skythů, jaký nedokáže poskytnout žádná archeologická vykopávka. Do této kategorie rozhodně patří i mýtus o zrození Skythů. „Skythové tvrdí, že je jejich národ nejmladším ze všech národů,“ píše ve svých Dějinách. Jejich prvním vládcem byl bájný Targitaos (skythsky Dargatavah), jenž měl tři syny. „Za jejich vlády prý spadlo do země skythské z nebe zlaté nářadí: pluh, jho, sekera a miska,“ převyprávěl Hérodotos skythskou báji. Dva starší bratři se pokusili dary z nebes vzít, ty však zahořely plamenem; pouze nejmladší dokázal dary vzít, a mohl si je tedy ponechat. Díky tomu byl uznán za nejvyššího vládce říše a založil kmen známý pod označením královští Skythové, který ovládal pontské stepi a uchovával zlaté předměty spadlé z nebes. Skythové se zřejmě považovali za původní obyvatele regionu. Jinak by netvrdili, že rodiče jejich zakladatele Targitaa byli nebeský bůh a dcera boha hlavní řeky jejich království Borysthenu, dnes nazývané Dněpr. Tento mýtus rovněž napovídá, že přestože byli kočovníci, považovali se Skythové odpradávna také za zemědělce – mezi dary z nebes byl totiž vedle jařma i pluh, jasný znak usedlé kultury.

Podle Hérodotova popisu se Skythové dělili na chovatele koní a zemědělce, a každá skupina obývala jinou oblast severního Černomoří. Na pravý břeh Dněpru, přímo nad řeckou kolonii Olbia, od jejíchž obyvatel a návštěvníků získal většinu informací o tomto regionu, umístil Hérodotos kmen Kalipidů, pravděpodobně potomků smíšených manželství Řeků a Skythů. Severněji, u řeky Dněstr a na sever od stepí ovládaných královskými Skythy, žili Alazónové, kteří „žijí celkem stejným způsobem jako Skythové, sejí obilí a jedí chléb, cibuli, česnek, čočku a proso.“ Severně od Alazónů, na pravém břehu Dněpru, žili skythští oráči, kteří pěstovali obilí na prodej. Na levý břeh řeky umístil Hérodotos skythské zemědělce neboli Borysthenity, kteří se podle něj výrazně lišili od Skythů obývajících pontské stepi na jihu.

Hérodotos zjistil, že území lemující Dněpr patří k nejúrodnějším na světě:

„Borysthenés je podle našeho mínění po Istru největší a nejvydatnější nejen z těchto skythských řek, nýbrž ze všech ostatních, kromě egyptského Nilu; s tím se totiž žádná jiná řeka nedá srovnat. Z ostatních je tedy nejvydatnější Borysthenés, neboť poskytuje překrásné a pro dobytek velice vhodné pastviny a obzvláště výtečné ryby ve veliké hojnosti; jeho voda je velice příjemná k pití. Ačkoli protéká bažinami, zůstává čistý, osení podél jeho břehů výtečně roste a tam, kde se půda neosévá, roste vysoká tráva.“

Vskutku výstižný popis. Černozem dněperské pánve se dodnes považuje za jednu z nejúrodnějších na světě, díky čemuž novodobá Ukrajina získala přezdívku „obilnice Evropy“.

Ani území středního Podněpří, osídlené zemědělci, však netvořilo hranici Hérodotova zájmu. Dále na severu žily národy, o nichž věděli jen málo či téměř nic nejen Řekové z kolonií, ale též Skythové. Tyto národy obývaly nejvzdálenější pomezí. Ti na pravém břehu Dněpru se nazývali Neurové, ti na levém, dále na východ a sever, prostě jen Androfagové čili Lidojedi. Hérodotos o těchto kmenech skoro nic nevěděl, nicméně Neury obývané pripjaťské bažiny na dnešní ukrajinsko-běloruské hranici se shodují s jednou z možných pravlastí Slovanů. Právě zde se vyskytují jedny z nejstarších ukrajinských dialektů.

Dá-li se Hérodotovi a jeho zdrojům věřit, pak skythské království bylo směsicí etnických skupin a kultur. Místo každé takové skupiny ve struktuře uspořádání a dělby práce určovala geografie a ekologie. Řekové a helenizovaní Skythové obývali pobřeží a fungovali jako prostředníci mezi středomořským řeckým světem a vnitrozemím, a to po stránce obchodní i kulturní. Hlavní vývozní komodity – obilí, sušené ryby a otroci – pocházely ze stepních či smíšených lesostepních oblastí. Aby se toto zboží (zejména obilí a otroci) dostalo do černomořských přístavů, muselo být přepraveno přes stepi obydlené královskými Skythy. Ti kontrolovali obchod a nechávali si většinu výnosů; část svého zlatého pokladu pak ukládali do mohyl rozesetých po celé oblasti. Pohled na rozdělení území, jak je popsal Hérodotos – tedy na pobřežní, stepní a lesnaté oblasti –, se později stal jednou z metod ukrajinské historiografie, která byla používána po staletí, ne-li po tisíciletí.

Mnohovrstevnatý skythský svět vylíčený v Dějinách skončil ve 3. st. př. n. l. Tehdy se už Římané, kteří převzali moc nad řeckými koloniemi v oblasti severního Černomoří a drželi nad nimi ochranu až do 1. století n. l., museli vypořádat s jinými vládci těchto stepí.

Nová vlna kočovníků z východu – Sarmati – porazila, vytlačila a nakonec nahradila skythské chovatele koní, kteří kontrolovali obchodní cesty mezi zemědělskými oblastmi a řeckými koloniemi. Podobně jako Skythové i tito noví příchozí byli íránského původu. Hérodotos je původně umístil východně od Donu a zaznamenal legendu, podle níž se jednalo o potomky Skythů a Amazonek, kteří unikli z řeckého zajetí. Stejně jako Skythové i Sarmati sestávali z různých kmenů a podrobili si celou řadu národů, mezi něž patřili Roxolani, Alani či Jazygové. Sarmati vládli pontským stepím půl tisíciletí, tedy až do 4. století n. l. Na vrcholu své moci ovládali území od Volhy na východě po Dunaj na západě a pronikli do střední Evropy až k Visle.

Přestože Sarmati nebyli o nic méně hrozivou sílou než Skythové před nimi, víme toho o nich výrazně méně. Obchod mezi řeckými koloniemi a ukrajinským vnitrozemím (a s ním i proud informací), který pod Skythy vzkvétal, se totiž během vlády Sarmatů téměř zastavil. Skythy vytlačili na Krym, kde bývalí vládci stepí vytvořili nové království známé jako Malá Skythie. Skythové kontrolovali poloostrov a stepi k němu přiléhající ze severu včetně řeckých kolonií. Sarmati ovládli zbytek pontské stepi, neměli však přístup ke koloniím. Skythové tedy ztratili moc nad stepí a vnitrozemím. Konflikt mezi starými a novými vládci stepí oslaboval obchod a prosperitu, a postupem času také bezpečnost řeckých kolonií (Skythové a další kočovníci požadovali od osadníků peníze a zboží bez ohledu na to, zda se obchodu dařilo, či nikoli). Další důležitý faktor, který omezoval obchodování, představoval příchod nových dodavatelů zemědělské produkce na středomořské trhy. Obilí se na egejské a jónské pobřeží začalo dovážet z Egypta a Středního východu po obchodních stezkách zabezpečených územními zisky Alexandra Velikého a vzestupem římské říše.

Když Římané v 1. století př. n. l. rozšířili svou sféru vlivu až k severním břehům Černého moře, podařilo se jim částečně oživit dřívější obchodování. Ovládli bývalé řecké kolonie a snažili se zajistit jejich ochranu, což se však ukázalo jako těžký úkol. Barvitý popis nebezpečí každodenního života v řecké kolonii na počátku našeho letopočtu nám zanechal Publius Ovidius Naso, jehož císař Augustus poslal v roce 8 n. l. do vyhnanství do místa na břehu Černého moře v dnešním Rumunsku zvaného Tomis (zde také o deset let později zemřel):

Nesčetní kmenové kol zde lítými válkami hrozí,

kmeny, jež za hanbu mají nemoci z loupeže žít.

Není jistoty venku: jen hradbami nepatrnými,

jakož i polohou místa chrání se pahorek náš.

Stěží nás uchrání tvrz, a hrůzu i uprostřed města,

smíšen se živlem řeckým, působí barbarský lid,

neboť tu bez rozdílu i barbaři společně žijí,

více než polovic domů ve městě náleží jim.

(překlad R. Mertlík; pozn. red.)

Tento žalostný stav způsobený nepřátelskými vztahy s „barbarskými“ sousedy a nedostatečnou bezpečností měl samozřejmě negativní dopad na kdysi prosperující kolonie. Řecký filozof a řečník Dión z Prúsy (též Dión Zlatoústý), jenž údajně na konci 1. století n. l. navštívil město Olbia (v jeho době známé jako Borysthenés), tuto upadající kolonii poutavě vylíčil:

„Pokud jde o jeho velikost, město Borysthenés neodpovídá své starobylé slávě, a to kvůli neustále se opakujícím dobýváním a válkám. Jelikož již tak dlouho leží uprostřed barbarů (těch nejbojovnějších ze všech), neustále se nachází ve válečném stavu… Z toho důvodu se Řekům v onom regionu takřka nedaří, někteří z nich již nejsou sjednoceni v úsilí budovat města, zatímco jiní živoří v komunitách, k nimž se sbíhají povětšinou barbaři.“

Takový byl stav řeckých kolonií více než sto let po příchodu Římanů. V regionu se již nikdy nepodařilo obnovit prosperitu, obchod a spojení s vnitrozemím z doby Hérodotovy. Osadníci žijící neustále ve válce nebo ve strachu z války s místním obyvatelstvem toho o svých sousedech věděli velmi málo. „Za ním leží Bospor, Don a skythské bažiny,“ psal Ovidius při pohledu na sever a východ ze svého exilu v Tomidě, „hrstka jmen v regionu takřka neznámém. Dále již není nic než neobyvatelný chlad. Ach, jak blízko okraje země se nacházím!“

Ovidiův řecký současník Strabón, autor uznávaného díla Geographica, toho o pontské stepi věděl více než slavný římský vyhnanec. Od Strabóna známe názvy sarmatských kmenů a oblastí pod jejich nadvládou. Jazygové a Roxolani byli podle něj „povozníci“ či kočovníci, neposkytl nám však vůbec žádné informace o usedlém obyvatelstvu lesostepních oblastí okolo Dněpru, natož o zalesněných oblastech dále na sever. Na rozdíl od Ovidia však ani nežil mezi lidmi tohoto regionu, ani neměl tak dobré zdroje jako Hérodotos. Jeho informátoři nevěděli nic o „seveřanech“ a Strabón si stěžoval na jejich neznalost, která převládala „s ohledem na zbytek národů, které jsou na řadě na severu; jelikož neznám ani Bastarny, ani Sarmaty, prostě žádné z národů, které pobývají nad Pontem, ani nevím, jak daleko se nacházejí od Atlantického moře, ani to, zda s ním jejich země sousedí.“

Strabónovi zpravodajové pocházeli z jedné z kolonií, ale na rozdíl od Hérodota, který se často zmiňoval o Dněpru, Strabón měl zřejmě víc informací o Donu. Jeho zdroje pravděpodobně pocházely z řecké kolonie Tanais ležící u ústí Donu, která patřila do Bosporského království, nejmocnějšího svazku řeckých kolonií obnoveného po příchodu Římanů. Pro Strabóna měl Don zvláštní význam. Tvořil nejvýchodnější hranici Evropy; tento výraz byl používán v egejské domovině při popisu rozšíření řecké přítomnosti v tehdejším světě. Evropa ležela na západ od Donu, na východ od něj začínala Asie.

Když na počátku našeho letopočtu přišli do pontských kolonií Římané, ukrajinská území se znovu ocitla na samém okraji toho, co se později začalo nazývat západní civilizace. Severní hranice helénského světa se nyní stala východní hranicí Evropy. A zůstala jí po téměř dvě tisíciletí, tedy až do 18. století, kdy vzestup ruské říše překreslil mapu Evropy, jejíž východní hranice se posunula až na Ural.

Rozdělení pontských stepí na evropsku a asijskou část ve skutečnosti neznamenalo v římském období nic zásadního. Strabón se zmiňoval o Sarmatech na levém i pravém břehu Donu a Ptolemaios, jeden z jeho následovníků, psal ve 2. století n. l. o dvojích Sarmatech, jedněch evropských a druhých asijských. Toto rozdělení poté přetrvávalo v dílech evropských geografů po další jedno a půl tisíciletí. Důležitější než vymyšlená východní hranice Evropy byla skutečná civilizační hranice mezi středomořskými koloniemi na severním pobřeží Černého moře a kočovníky v pontských stepích. Na rozdíl od opevněných řeckých kolonií nebyla tato hranice nikdy neměnná. Vytvářela širokou zónu kontaktů mezi osadníky a místními obyvateli, v níž se mísily jazyky, náboženství i kultury a vznikaly nové kulturní a společenské kontexty.

Hranice mezi kočovníky ze stepí a zemědělci z lesostepních oblastí, kterou rozeznával Hérodotos, se pro Strabóna stala neviditelnou. Těžko říci, zda zcela zmizela, nebo zda se jí středomořští učenci prostě nezabývali. Geografie a životní prostředí se nezměnily, kdežto obyvatelé pravděpodobně ano. Určitě byli v pohybu v půli prvního tisíciletí našeho letopočtu, kdy se setkáváme se zmínkami o tomto regionu ve spisech učených Řeků.

Kapitola 2

PŘÍCHOD SLOVANŮ

Vztahy starověkých Řeků s národy, které obývaly ukrajinské stepi v posledních stoletích před naším letopočtem, do značné míry určovala obchodní a kulturní výměna. V prvních stoletích našeho letopočtu se však situace změnila a Římané neměli jinou možnost než kombinovat obchod s válkou. Ve 4. století, na počátku epochy ve starší historiografii nazývané „vpády barbarů“ a dnes známé jako stěhování národů, již války začaly převažovat. Nastala velká migrace národů a kmenů napříč Evropou, z Asie a východní Evropy do Evropy střední a západní. To vedlo až k pádu římské říše ve druhé polovině 5. století. Východní část římské říše, jíž dnes říkáme byzantská, dokázala, byť značně oslabená, nápor stepních kočovníků a zemědělců ze severu přežít. Existovala dalších tisíc let, tedy až do poloviny 15. století.

Ukrajina hrála v tomto dramatu významnou roli. Někteří klíčoví aktéři vpádů, které vedly ke zničení římské říše, na jejím území žili nebo jím alespoň procházeli. Patřili k nim například Gótové nebo Hunové, které vedl král Attila přezdívaný Bič boží. V pontských stepích stěhování národů ukončilo dlouhé období, kdy toto území ovládaly kočovné kmeny íránského původu, zejména Skythové a Sarmati. Gótové patřili ke germánským kmenům, Hunové pocházeli podle názoru většiny vědců z mongolských stepí a do tohoto regionu dorazili v doprovodu řady dalších středoasijských kmenů. Do poloviny 6. století se Hunové přesunuli dále na západ a na jejich místo přišly kmeny hovořící turkickými jazyky.

Všichni uvedení aktéři tohoto migračního příběhu na Ukrajinu přišli, ovládli její stepi, chvíli tam pobyli a nakonec odešli. Až jedna skupina odmítla scénu vyklidit. Byli to Slované. Indoevropský původ jejich jazyků napovídá, že přišli do Evropy z východu někdy mezi sedmým a třetím tisíciletím před naším letopočtem, tedy dlouho před tím, než tento region a jeho obyvatele poprvé popsal Hérodotos. Usadili se v zalesněných oblastech severně od pontských stepí a po dlouhá staletí zůstali pro středomořské historiky neviditelnými.

Slované na sebe poprvé výrazněji upozornili počátkem 6. století n. l., když se ve velkém počtu objevili na hranicích byzantské říše, oslabené nájezdy Gótů a Hunů, a odtud se přesunuli na Balkán. Byzantský autor ostrogótského původu Jordanes rozlišoval u tehdejších Slovanů dvě hlavní skupiny: „Přestože jsou jejich jména nyní rozptýlena mezi různé klany a místa, většinou se nazývají Sklavéni a Antové.“ Ty první umístil mezi Dunaj a Dněpr, druhým pak přisoudil území mezi Dněstrem a Dněprem, „v ohybu Pontského moře“. Na základě toho, co víme o jejich jazyce, lze usuzovat, že původní domovina Slovanů se nacházela v lesích a lesostepích mezi Dněprem a Vislou, převážně v oblasti Volyně a pripjaťských bažin na území dnešní Ukrajiny. V době, kdy o nich psal Jordanes, se již zřejmě přesunuli z hlubin svých lesů do stepí, a stali se tak vážným problémem pro byzantského císaře Justiniána.

Justinián I., vládnoucí v letech 527 až 567, byl tak ambiciózní, že se pokusil obnovit římskou říši v dřívějším rozsahu. Na dunajské hranici, kde říše čelila neustálým nájezdům místních kmenů, se Justinián rozhodl přejít do protiútoku. Podrobný popis Justiniánových válek nám zanechal byzantský historik Prokopios z Kaisareie, jenž napsal, že někdy po roce 530 byl velitel jménem Chilbudius (císařův příbuzný) vyslán, aby vedl válku severně od Dunaje. Dosáhl řady vítězství nad Anty, což Justiniánovi umožnilo přidat si ke svému císařskému titulu jméno „Anticus“ (přemožitel Antů). Úspěch však neměl dlouhého trvání. O tři roky později Chilbudius padl v bitvě a Justinián se vrátil ke své předchozí taktice – bránil hranici podél Dunaje a nesnažil se o další územní expanzi.

Justinián obnovil starou římskou strategii „rozděl a panuj“. Na základě povzbuzení a pobídek ze strany Byzance již na konci třicátých let 6. století bojovali Antové proti Sklavénům, zatímco byzantští generálové verbovali příslušníky obou skupin do císařské armády. Nájezdy Slovanů však pokračovaly. Přestože Antové válčili se Sklavény, dokázali zároveň vpadnout do byzantské provincie Thrákie na východním Balkáně. Území vyplenili a zajatce odvedli do otroctví na levý břeh Dunaje. Když takto předvedli svůj ničivý potenciál, nabídli své služby říši. Justinián je vzal pod svá ochranná křídla a za hlavní sídlo jim určil opuštěné řecké město Turris severně od Dunaje.

Podobně jako mnozí další nepřátelé říše i Antové se stali jejími obránci výměnou za pravidelné platby z císařské pokladny. Pokusili se posílit své postavení tvrzením, že drží v zajetí císařova nejlepšího generála Chilbudia, a chtěli, aby byl uznán za jejich velitele. Jelikož Justinián udělil Chilbudiovi titul magister militum, tedy velitel veškerých císařských vojsk v daném regionu, takové uznání by z Antů učinilo legitimní občany říše, nikoli jen její strážce. Lest se jim však nezdařila. Skutečný Chilbudius byl již dlouho po smrti a podvodník, jenž se za něho vydával, byl zajat a přiveden před Justiniána. Antové museli přijmout postavení foederati, tedy spojenců, nikoli občanů velkého císařství.

Kdo byli tito noví spojenci byzantské říše? Jak vypadali? Jak bojovali? V co věřili? Prokopios několikrát zmínil, že Antové a Sklavéni sdíleli společný jazyk, náboženství a zvyky. Jeho poměrně detailní popis slovanského způsobu života můžeme tedy přisoudit oběma skupinám. Slované byli podle Prokopia polokočovní, žili „v nuzných chatrčích, které si stavěli daleko od sebe.“ Neustále měnili místo pobytu. Slovanští bojovníci byli „mimořádně vysocí a statní muži“. O jejich vzhledu Prokopios napsal: „Jejich těla a vlasy nejsou ani příliš plavé či blonďaté, ani zcela netíhnou k tmavému typu, ale všichni jsou mírně nazrzlí.“ Slované žili „tvrdý život, nedbali na tělesné pohodlí a neustále byli pokryti špínou; v žádném případě však nebyli podlí či zloduši, uchovali si však hunskou povahu v celé její prostotě.“

Byli sice pokryti špínou, ale do historie vstoupili pod praporem demokracie. „Neboť těmto národům,“ napsal Prokopios, „Sklavénům a Antům, nevládne jeden muž, nýbrž odpradávna žijí v demokracii, pročež vše, co zahrnuje jejich blaho, ať chtějí nebo ne, se postupuje lidu.“ V bitvách bojovali nejraději polonazí. Na rozdíl od středověkých Skotů vyobrazených v hollywoodském trháku Mela Gibsona Statečné srdce však byli cudnější, co se týče obnažování genitálií. „Když jdou do bitvy,“ popisuje Prokopios, „většina z nich kráčí proti nepříteli pěšky ozbrojena oštěpem a malým štítem, nikdy však nemají kyrys. Někteří nemají ani košili či plášť, pouze kalhoty – tak nastupují do bitvy proti nepříteli.“

Další informace o slovanském způsobu vedení boje najdeme v byzantské příručce Strategikon, sepsané kolem roku 600 a přisuzované císaři Maurikiovi. Autor popisuje podrobně Slovany, kteří překročili dunajskou hranici a usadili se na Balkáně. Byli podle něj přívětiví k druhým, ale neukáznění a neochotní dodržovat smlouvy či přijmout většinový názor. Ve své domovině severně od Dunaje si stavěli příbytky v lesích u říčních břehů a v bažinatých oblastech obtížně přístupných pro útočníky. Jejich oblíbenou taktikou bylo přepadení ze zálohy. Neradi bojovali v otevřeném prostoru a netvořili pravidelné vojenské formace. Jako zbraně používali krátká kopí, dřevěné luky a krátké šípy, někdy namočené v jedu. Ze zajatců si dělali otroky, jejich otroctví však bylo časově omezené.

Prokopios pro nás zaznamenal i pár zajímavostí o náboženství Slovanů. Jejich náboženské představy se blížily monoteismu: „věřili, že jeden bůh, tvůrce blesků, je jediným pánem všech věcí, a obětovali mu dobytek a další obětiny.“ Uctívali sice jednoho hlavního boha, v žádném případě se však nezřekli svých starých zvyků uctívání přírody a přinášení obětí. Prokopios k tomu napsal: „Hluboce uctívají… řeky i nymfy a některé další duchy, a také jim všem přinášejí oběti, což je spojeno také s věštěním.“ Byzantského autora nepřekvapil zvyk Slovanů přinášet oběti svým bohům, což je tradice, kterou měli společnou s předkřesťanskými Římany. Udivilo jej však, že ještě nepřijali křesťanství, jak již dávno učinili jiní poddaní byzantského císaře. „Neznají ho ani nijak nepřipouštějí, že by mělo nějakou moc mezi lidmi,“ napsal s úžasem, ne-li zklamáním. „Kdykoli se však ocitnou v blízkosti smrti, ať již v důsledku nemoci nebo počátku války, učiní slib, že pokud jí uniknou, na oplátku za svůj život ihned přinesou oběť svému bohu. A uniknou-li, obětují přesně to, co slíbili, a mají za to, že touto obětí si zajistili bezpečnost.“

Popis Slovanů z pera Prokopia a dalších byzantských autorů potvrzují i archeologické nálezy na území Ukrajiny. Antové jsou obvykle spojováni s kulturou Peňkovka, pojmenovanou po sídlišti na Ukrajině (ukrajinsky Peňkivka). Představitelé této kultury žili v 6., 7. a na počátku 8. století v pásmu ukrajinských lesostepí mezi řekami Dněstr a Dněpr a osídlili oba břehy Dněpru. Tato oblast zahrnuje území, do něhož Anty umístil Jordanes. Podobně jako Antové a Sklavéni, jak je popisuje Prokopios, i kmeny kultury Peňkovka žily v jednoduchých obydlích vykopaných v zemi a často měnily místo pobytu. Sídliště byla obydlena, opuštěna a opětovně obydlena, což naznačuje, že jejich obyvatelé provozovali kočovnou formu zemědělství. Archeologické nálezy (nikoli však Prokopios) nám dále ukazují, že peňkovské kmeny budovaly opevněná města, která sloužila jako sídla místních vládců a centra správní a vojenské moci.

Období nezávislého postavení Slovanů v tomto regionu skončilo počátkem 7. století, kdy jejich politické uspořádání zničil vpád Avarů – skupiny kmenů ze severokavkazských stepí hovořících turkickými jazyky.

Avaři po sobě v regionu zanechali špatné vzpomínky, z nichž některé přetrvaly až do 11. a 12. století. Důkazem toho jsou záznamy v historické kronice, kterou sepsali kyjevští mniši a kterou dnes známe pod názvem Pověst dávných let (neboli Nestorův letopis). Její začátek vychází z místních bájí kombinovaných s byzantskými zdroji. Podle Pověsti dávných let Avaři „bojovali se Slovany, utlačovali Duleby, kteří byli Slovany, a činili násilí dulebským ženám: když Avar někam jel, nedal zapřahat koně, ani voly, ale přikázal zapřáhnout tři, čtyři nebo pět žen do vozu a ty musely Avara vézt.“ „Avaři měli vysokou postavu a pyšného ducha,“ pokračuje, „ale potřel je Bůh a nezůstal ani jeden Avar. Je přísloví na Rusi do dnešního dne: ,Zahynuli jako Avaři.‘“ (Překlad M. Téra, pozn. red.)

Avary coby vládce pontských stepí nahradili Bulhaři a následně Chazaři, kteří v regionu koncem 7. století ukončili období velkého stěhování a nastolili relativní mír. Chazaři zanechali v ukrajinských stepích mnohem lepší vzpomínky než Avaři. „A napadli ty, co sídlili v lesích na horách, Chazaři,“ napsal kyjevský letopisec o dněperských Slovanech, „a řekli jim: ,Plaťte nám daň.‘“ Místní obyvatelé, dříve vazalové slovanského kmene známého jako Drevljané (lesní lidé), prý zaplatili daň v mečích: dali tím najevo odpor a příslib budoucí pomsty. Kromě převyprávění této pověsti, jímž se snažil ospravedlnit Kyjevany, kteří s platbou vazalské daně (tributu) Chazarům souhlasili, neprojevil kyjevský letopisec vůči nájezdníkům téměř žádnou nevraživost.

Chazaři měli jen omezenou kontrolu nad lesostepním pohraničím; řeka Dněpr tvořila hranici jejich vlivu v lesnatých oblastech. Elita turkických Chazarů usilovala o mír a obchod a nebránila se cizím vlivům. Chazaři uvítali křesťanskou misii ve své zemi a chazarská říše dokonce přijala judaismus, čímž dala vzniknout legendě o chazarském původu východoevropských Židů. Geografické jádro chazarské říše leželo v regionech kolem dolních toků Volhy a Donu, hlavními centry byly Itil na Volze a Sarkel na Donu. Chazarská elita zbohatla díky kontrole obchodních cest, z nichž zdaleka nejvýznamnější byla vodní trasa po Volze do perské říše a arabských zemí, která zpočátku zastínila i dněperskou cestu do byzantské říše.

Ve dvacátých letech 7. století Chazaři uzavřeli smlouvu s byzantskou říší, jejíž přítomnost na severním pobřeží Černého moře byla opět velmi silná. Olbia, kterou ve 4. století obsadili Gótové, byla již navždy ztracena, byzantští velitelé však získali na jižním pobřeží Krymu kousek země chráněné pohořím proti útokům ze stepí na severu poloostrova. Tam byl vybudován Chersonésos, administrativní centrum byzantských držav na Krymu. V nejdůležitějších městech byly za vlády císaře Justiniána umístěny vojenské posádky a říše verbovala na ochranu císařských držav krymské Góty (odštěpenou skupinu Gótů, kteří v regionu zůstali i poté, co se jejich bratři přesunuli do střední Evropy a poté až na Pyrenejský poloostrov). Císařští stavitelé pomáhali Gótům opevnit jejich jeskynní města vysoko v krymských horách. Z Chazarů se stali spojenci Byzantinců proti Peršanům a Arabům a snažili se udržet obchodní cesty do Konstantinopole – nejbohatšího trhu na světě.

Co víme o Slovanech žijících na Ukrajině v době, kdy její východní a centrální část ovládali Chazaři? Hlavním a často i jediným zdrojem informací je vyprávění kyjevských letopisců z mnohem pozdější doby. Archeologické nálezy prozradily, že Kyjev, který se stal nejzápadnější chazarskou základnou v lesnatém regionu Ukrajiny, vznikl před koncem 5. století. Letopis pak vysvětluje, proč bylo toto místo tak důležité a bylo vybráno jako sídliště. Pověst spojuje založení Kyjeva s blízkým říčním přívozem. Místní tvrdili, že město založil jejich vládce jménem Kyj, jehož dva bratři dali jména kopcům ve městě, a řeka, která protéká městem a vlévá se do Dněpru, byla pojmenována po jejich sestře Lybeď. Socha těchto čtyř zakladatelů města dnes stojí na břehu řeky a patří k dominantám ukrajinské metropole.

Kyjevský letopisec napočítal dvanáct slovanských kmenů východně od Karpat. Jejich osídlení se na severu táhlo až k Ladožskému jezeru v blízkosti současného Petrohradu, na východě k hornímu toku Volhy a řece Oka, na jihu k dolnímu Podněstří a střednímu Podněpří. Tito Slované jsou předky současných Ukrajinců, Rusů a Bělorusů. Lingvisté je označují jako východní Slovany na základě nářečních rozdílů, které se začaly vyvíjet v 6. století a odlišují je od Slovanů západních (předků současných Poláků, Čechů a Slováků) a jižních, k nimž patří Srbové, Chorvati a další slovanské národy bývalé Jugoslávie.

Sedm z dvanácti kmenů vyjmenovaných kyjevským letopiscem sídlilo na území dnešní Ukrajiny v okolí řek Dněpr, Dněstr, Bug, Pripjať, Desna a Sož. Jen některým z nich vládli Chazaři. Vládce a politický systém měly sice jiné než jejich sousedé, zvyky a obyčeje však zřejmě stejné. Takový dojem alespoň nabyl kyjevský letopisec, který jako křesťanský mnich považoval všechny pohany za divochy. „Žili v lesích jako zvěř a jedli vše nečisté,“ napsal o nich pohrdlivě.

Archeologové prezentují východní Slovany jako poněkud více civilizované. Žili ve vesnicích, ve kterých bývalo čtyři až třicet dřevěných domů. Vesnice byly seskupeny do shluků, uprostřed nichž byla budována opevněná místa sloužící jako úkryt při napadení nepřítelem. Slované se věnovali zemědělství a chovu hospodářských zvířat. Měli své vlastní náčelníky a lze předpokládat, že vyznávali vojenskou demokracii jako Slované popsaní Prokopiem. Podobně jako Antové a Sklavéni i oni považovali za své hlavní božstvo boha hromu Peruna.

Ve srovnání s „Prokopiovými“ Slovany dbaly kmeny popsané kyjevským letopiscem více na osobní hygienu. Letopisec vložil do úst svatého Ondřeje – apoštola, jenž údajně přinesl do Kyjeva křesťanství – následující slova: „Divnou věc jsem viděl ve slovanské zemi, když jsem jí procházel. Viděl jsem dřevěné lázně, které velmi vytopí, svléknou se úplně do naha, polévají se vodou a pak vezmou metličky, začnou se bičovat, a tak se dobijí, že sotva živí vylezou ven; pak se polijí studenou vodou a tak obživnou.“

Kyjevský mnich, jenž bydlel a pravděpodobně i vyrůstal v blízkosti budoucího hlavního města, se nezdráhal zesměšnit koupací procedury oblíbené mezi obyvateli severních koutů současného Ruska a Skandinávie. Ještě kritičtěji se vyjadřoval o starých předkřesťanských zvycích svých krajanů, které považoval za barbarské. „Drevljané žili po zvířecím způsobu jako dobytek,“ napsal o bývalých vládcích Kyjeva. „Zabíjeli jeden druhého, jedli všechno nečisté a manželství neměli, ale unášeli panny u vody.“ Stejným chováním se podle něj provinily i další slovanské kmeny. „Manželství u nich nebylo, ale měli hřiště mezi vesnicemi, kde se scházeli ke hrám, plesání a kvůli běsovským písním, a odtud si unášeli ženy, s kterou se kdo dohodl. Měli dvě nebo tři ženy.“

Bylo by chybou považovat toto vylíčení manželských zvyků starých Slovanů (či spíše jejich absenci) za popis obvyklé normy a nikoli odchylky. Kyjevský letopisec, fanatický stoupenec křesťanství z pozdější doby, samozřejmě bojoval proti všem odchylkám od křesťanské morálky a svou pozornost zaměřoval na svátky mladých, které byly v rozporu se zavedenou institucí manželství. Ibráhím ibn Jákúb, maurský Žid z Córdoby, v polovině 10. století navštívil země západních Slovanů a zjistil, že slovanská manželství jsou silná a obdržení věna představuje jeden z hlavních způsobů hromadění bohatství. Všiml si nicméně, že od mladých mužů i žen se očekává, že získají sexuální zkušenosti ještě před svatbou. „Jejich ženy, když jsou vdané, nepáchají cizoložství,“ napsal. „Avšak dívka, když se zamiluje do nějakého muže, zajde k němu a ukojí svůj chtíč. Když si muž vezme dívku a zjistí, že je ještě panna, řekne jí: ‚Pokud by v tobě bylo něco dobrého, muži by po tobě toužili a ty bys určitě našla někoho, kdo by tě připravil o panenství.‘ Pak ji pošle zpátky a osvobodí se od ní.“

O Slovanech, kteří žili na ukrajinském území před 10. a 11. stoletím, toho víme žalostně málo. A to, co víme, pochází buď od jejich byzantských a gótských protivníků, nebo od přísných křesťanů z pozdějších století, jako byl už výše citovaný kyjevský mnich Nestor. Na staré Slovany pohlížel pouze jako na nositele pohanských zvyků. Oba zdroje je popisují jako barbary bojující buď proti křesťanské říši, nebo křesťanskému dogmatu a obřadu. Co však kronikáři opomíjeli a pro nás zůstává do značné míry neznámé, je proces jejich povětšinou nenásilné kolonizace východní Evropy. Ze své domoviny, jejíž část se nacházela v severovýchodních oblastech současné Ukrajiny, se rozšířili hluboko na Balkán na jihu, za Vislu a směrem k Odře na západě, k Baltskému moři na severu a k řekám Volha a Oka na východě. Slované byli zemědělci a kráčeli v patách slavnějším kočovníkům, kteří obvykle nevěděli, co si mají počít se zemí, pokud to nebyla step a nemohli tam pást svá zvířata. Vlny slovanského osídlování byly pomalé, povětšinou nenásilné a jejich důsledky byly opravdu dlouhodobé.

Kapitola 3

VIKINGOVÉ NA DNĚPRU

Na Ukrajině, stejně jako téměř v celé Evropě, vystřídal éru stěhování národů (či „barbarských nájezdů“) věk Vikingů, který trval od konce 8. do druhé poloviny 11. století. Jak se dalo předpokládat, konec stěhování národů neznamenal ukončení nájezdů jako takových. Noví útočníci přišli z oblasti dnešního Švédska, Norska a Dánska. Byli to Vikingové, v západní Evropě známí také jako Seveřané či Normané, ve východní jako Varjagové. Drancovali a podmaňovali si celé země či jejich části, přetvořili některá politická uskupení a vytvořili nová.

Kdy to všechno začalo? Pro začátek vikinského věku v Británii máme přesné datum: 8. června 793. Toho dne vikinští piráti, kteří pravděpodobně vypluli z Norska, zaútočili na klášter na ostrově Lindisfarne u severovýchodního pobřeží Anglie a vyplenili ho. Některé mnichy utopili v moři, ostatní vzali do otroctví, a pak i s kořistí z kláštera zmizeli na svých válečných veslicích. Během oné dekády se Vikingové/Normané objevili u pobřeží Francie (tento region později dostal jméno Normandie). Věk Vikingů započal.

K prvnímu kontaktu byzantského dvora s Vikingy došlo nejpozději v roce 838, kdy se v Konstantinopoli objevili poslové zastupující vládce Rusi (Rhos) a nabízeli Byzanci mír a přátelství. Přišli přímo ze severu, ale zdráhali se vrátit domů stejnou cestou, kterou dorazili, protože se báli setkání s nepřátelskými kmeny. Císař je tedy poslal zpátky přes západní Evropu. Na dvoře Ludvíka Pobožného, syna slavného franckého krále Karla Velikého, byli vyslanci odhaleni coby Švédové či Normané a podezříváni z vyzvědačství. Ale nejspíš neprávem – vyslanci měli dobré důvody obávat se na své cestě zpátky do severní Evropy napadení slovanskými kmeny nebo kočovníky z pontských stepí.

Toto mírumilovné první setkání Byzance s Vikingy brzy vystřídal konflikt. V roce 959 se ve Středozemním moři objevila vikinská flotila. Následujícího roku dorazila další skupina po Dněpru, přeplula Černé moře, vplula do Bosporské úžiny a zaútočila na Konstantinopol. Stejně jako v případě útoku na Lindisfarne známe přesné datum: bylo to 8. června 860. Město ani říše nebyly na něco takového připraveny, protože císař Michael III. právě bojoval v čele svých vojsk v Malé Asii. Jeho flotila se nacházela v Egejském a Středozemním moři, kde bránila císařství nejen proti Arabům, ale také Vikingům, kteří se tam objevili předchozího roku. Nikdo neočekával, že by zároveň připluli i ze severu.

Útočníci nebyli vybaveni na dlouhé obléhání a pochopili, že městské hradby neprolomí. Zaútočili tedy jen na předměstí: vydrancovali kostely a panská sídla a zabili každého, kdo jim kladl odpor. To vše vyvolalo mezi obyvateli Konstantinopole neskutečnou hrůzu. Poté Vikingové propluli Bosporem do Marmarského moře a pokračovali v plenění na Princových ostrovech nedaleko hlavního města. Patriarcha Fótios, nejvyšší představitel církve i říše ve městě, se ve svých kázáních a modlitbách dožadoval Boží ochrany. V jednom kázání popsal bezmocnost obyvatel tváří v tvář nájezdníkům: „Lodě propluly kolem města a jejich posádky na nich stály s tasenými meči, jako by hrozily městu smrtí mečem, a veškerá naděje z mužů vyprchala a město bylo odkázáno jen na Boží pomoc.“ Vetřelci odpluli 4. srpna a Fótios přisoudil zázračné přežití města ochraně Matky Boží. Tak vznikla legenda, jež položila základ pozdějším oslavám Svátku přesvaté Bohorodice Ochranitelky (Pokrov přesvaté Bohorodice). Paradoxně se tento svátek v Byzanci nikdy neujal, stal se však mimořádně oblíbeným na Ukrajině, v Rusku a Bělorusku, tedy v zemích, z nichž Vikingové připluli.

Vikingové, kteří v létě roku 860 zaútočili na hlavní město Byzance, jistě nebyli pro Fótia a jeho současníky neznámí. Patriarcha je nazýval Rusy, stejně jako členy ruské mise z roku 838. Prohlásil je dokonce za poddané Byzance – asi poněkud troufale.

Kdo to tedy byl, tito „Rusové“? Odpověď hledají odborníci už minimálně dvě a půl století, ne-li déle. Většina současných badatelů je přesvědčena, že slovo „Rus“ má skandinávské kořeny. Byzantští autoři, píšící řecky, si je s největší pravděpodobností vypůjčili od Slovanů, kteří si je zase půjčili od Finů, a ti používali výraz „Ruotsi“ k označení Švédů – ve švédštině to slovo znamená „lidé, kteří veslují“. A oni opravdu veslovali. Nejprve přes Baltské moře do Finského zálivu, odtamtud po Ladožském, Ilmeňském a Bílém jezeře k hornímu toku Volhy – řeky, jež v té době tvořila součást saracénské (muslimské) trasy do Kaspického moře a arabských zemí a později se stala symbolem Ruska.

Ruští Vikingové – směsice norských, švédských a pravděpodobně i finských seveřanů – přišli do východní Evropy nejprve jako obchodníci, nikoli dobyvatelé. V tomto lesnatém regionu totiž nebylo moc co drancovat. Skutečné poklady se nacházely ve Středomoří, přes východní Evropu potřebovali pouze bezpečně projít. Soudě podle toho, co o nich víme, však obchod a válku (či spíše obchod a násilí) nikdy nepovažovali za neslučitelné. Vzhledem k tomu, že obchodovali nejen s lesními produkty jako medem a kožešinami, ale také s otroky, boji se vyhnout nemohli. Vikingové se snažili místní kmeny ovládnout a jako vazalskou daň vybírat produkty, které mohli převážet po saracénské trase. Není divu, že je místní kmeny nevítaly s otevřenou náručí. Na kaspických trzích vyměňovali zboží za arabské stříbrné dirhamy, které, jak dokazují archeologické nálezy, doslova lemují vikinskou obchodní cestu ze Skandinávie do Kaspického moře.

Problém však spočíval v tom, že Vikingové nebyli první, kdo v oblasti tento „obchodní model“ používal. Čelili konkurenci ze strany Chazarů, jejichž představitelé ovládali obchod na Volze a Donu a od místních kmenů vybírali vazalskou daň. Kromě toho měli Chazaři na své straně Byzanc. Někteří badatelé se domnívají, že útok Rusů na Konstantinopol byla odplata za to, že si Chazaři s pomocí říše vybudovali pevnost Sarkel, jež stála na levém břehu Donu a umožňovala jim zcela kontrolovat obchod v oblasti Azovského moře. V té době měli Chazaři také předsunutou základnu v Kyjevě, na dněperské obchodní trase. Nekontrolovali však lesnaté oblasti západně od Donu a také vládu nad Kyjevem brzy na to ztratili.

Pověst dávných let, zdroj většiny našich informací o tomto období, vypráví, že roku 822 došlo k boji o Kyjev mezi různými skupinami Vikingů. Dva z náčelníků, Askolda (jehož hrob lze dodnes navštívit v Kyjevě) a Dira, zabil Helgi, letopiscem nazývaný Oleg (ukrajinsky Oleh). Tento Helgi, zřejmě zástupce rodu Roriků (v letopise nazývaných Rurikové), kteří již ovládali Novgorod (dnešní Veliký Novgorod) v severní části nynějšího Ruska, se zmocnil Kyjeva. Řada detailů tohoto příběhu včetně chatrné chronologie, kterou letopisec z velké části zrekonstruoval na základě pozdějších byzantských zdrojů, je sporná. Pověst však pravděpodobně odráží skutečné upevnění moci jedné skupiny Vikingů v lesnatých oblastech východní Evropy mezi Novgorodem a Kyjevem.

Většina dostupné literatury tento region nazývá zeměmi podél obchodní cesty „od Varjagů k Řekům“. Nedávný výzkum naznačuje, že pokud taková cesta opravdu existovala, nezačala fungovat dříve než ve druhé polovině 10. století a ne všechny její úseky byly stejně rušné. Někteří badatelé upřednostňují označení dněpersko-černomořská trasa. Vikingové tuto trasu buď využívali jako první, nebo ji prostě obnovili, když začali narážet na rostoucí problémy na volžské „saracénské“ trase. V důsledku vnitřních nepokojů v chazarské říši v průběhu 9. století přestala být volžská trasa bezpečná a přibližně ve stejné době arabský nápor ve Středomoří narušil také byzantský obchod s jižní Evropou. Chazaři se snažili pomoci svému byzantskému spojenci (a sami sobě) tím, že působili jako prostředník při obchodech Konstantinopole s Blízkým východem. Ten se nyní uskutečňoval po Černém a Azovském moři. Severní obchodní trasa získala pro byzantské Řeky nový význam, pravděpodobně větší než kdykoli dříve od časů Hérodotových. V této době již hlavními produkty dodávanými na jih nebylo obilí z ukrajinských lesostepí, nýbrž otroci, med, vosk a kožešiny získávané v zalesněných oblastech dále na severu. Nejcennějším zbožím, které si Vikingové přiváželi zpátky, bylo hedvábí. Ruští Vikingové si zajistili svá obchodní privilegia v Konstantinopoli uzavřením smluv s Byzancí – první byla sjednána v roce 911 a druhá v roce 944.

Byzantský císař Konstantin VII. Porfyrogennetos vysvětlil ve svém spise De administrando imperio sepsaném kolem roku 950 (tedy nedlouho po uzavření druhé smlouvy), že zboží, které Vikingové přivezli, pocházelo od jimi ovládaných slovanských kmenů. „Když započal měsíc listopad,“ napsal císař, „jejich náčelníci spolu se všemi Rusy najednou opustili Kyjev a vydali se na poliuddia, což znamená ‚obhlídky‘, tedy do regionů Verbanů a Dregovičů a Krivičů a Severjanů a ostatních Slovanů, kteří jsou vazaly Rusů.“ Některé kmeny se poddaly, jiné se však vzepřely. Drevljané, kteří sídlili na pravém břehu Dněpru a kdysi ovládali Kyjev, platili Vikingům vazalskou daň v podobě „jedné kuní kožešiny na hlavu“. Když se však tato daň z roku na rok zvýšila, Drevljané se vzbouřili.

Popis revolty Drevljanů a jejího následného potlačení v Pověsti dávných let nám umožňuje nahlédnout do kyjevského světa, jemuž v 10. století vládla vikinská knížata.

Podle Pověsti vzbouření Drevljané napadli a zabili Helgiho nástupce Ingvara, jehož letopisec nazývá Igor. „Když Drevljané uslyšeli, že se vrací, poradili se se svým knížetem Malem a pravili: ,Jestliže se vlk dostane mezi ovce, vynosí po jedné celé stádo, pokud ho nezabijí; stejně i tento: pokud ho nezabijeme, všechny nás zahubí,‘“ vylíčil letopisec důvod povstání. Drevljané uskutečnili vše tak, jak to naplánovali, a Ingvara zabili. Poté udělali něco ještě troufalejšího – duchovní otec povstání, drevljanský vládce Mal, navrhl sňatek vdově po Ingvarovi, která se jmenovala Helga neboli Olga (ukrajinsky Olha). Kronikář vysvětlil, že Mal chtěl sňatek uskutečnit, aby získal kontrolu nad Ingvarovým mladým synem Svjatoslavem (v severské podobě Sveinald).

Tento příběh dokládá, že se vikinská družina a místní slovanské elity dostávaly do konfliktů nejen kvůli daním, ale také kvůli vikinské kontrole nad obchodem a celou oblastí. Mal se nechtěl stát jen manželem Olgy, chtěl zjevně zaujmout Ingvarovo místo coby vládce. Olga nakonec Mala obelstila. Pozvala jej a jeho lidi na kyjevský hrad a pak je všechny nechala – údajně na lodi, na níž připluli – upálit. Poté pozvala další skupinu dohazovačů z drevljanské elity, které také nechala zabít, tentokrát v lázni. Svým hostům řekla, že je přijme, teprve až se umyjí. Drevljané neměli vůbec tušení, co je to skandinávská parní lázeň. Brzy v ní začalo být takové teplo, že všichni zemřeli na opaření.

Lodě a lázně představovaly důležité prvky nordické kultury, obsah pověsti tedy potvrzuje její skandinávské kořeny. Ruský i skandinávský pohřební rituál obsahuje spálení zemřelých v lodi. Celý příběh nám také naznačuje slabost vikinské vlády v Kyjevě. Než Olga nechala Mala upálit, zjevně si zajistila, že obyvatelé Kyjeva budou na její straně. Nic netušící Mal a jeho družina na její radu odmítli do hradu přijet či přijít. Namísto toho požadovali, aby je tam místní přinesli v lodi, což Kyjevany pobouřilo – podle letopisu prý dokonce naříkali: „otroctví je náš úděl“. Olga vyrazila na bitevní pole proti drevljanské armádě až poté, co se jí podařilo pomocí lstí zničit tři skupiny jejich vůdců. Přesto nedokázala porazit zbytek kmenového vojska a zmocnit se jejich bašty, takže ji musela vypálit, k čemuž znovu použila lest. To vše by nebylo nutné, kdyby Vikingové měli v Kyjevě výraznou převahu.

Syn kněžny Olgy Svjatoslav je prvním kyjevským panovníkem, o němž víme, jak vypadal. (Kyjevský letopisec sice píše, že Olga byla nejen inteligentní, ale také krásná, žádný jiný popis se však nedochoval.) Svjatoslava popsal byzantský kronikář Lev Diákon, který se s ním setkal v červenci roku 971, když doprovázel svého císaře Jana Cimiskese (Tzimiskese) při vojenském tažení v Bulharsku. Svjatoslav I. Igorevič, jenž převzal vládu po své matce někdy po roce 960, byl podle Lva ramenatý muž střední výšky. Holil si bradu, nosil však hustý knír. Oholenou měl i hlavu, na níž si ponechal jediný pramen vlasů coby znamení svého urozeného původu. Měl modré oči a krátký široký nos. Nosil prostý bílý šat. Jediným znakem jeho vysokého postavení byla jedna zlatá náušnice zdobená rubínem a dvěma perlami.

Svjatoslavova vojenská kariéra začala válkou proti Drevljanům, kterou vedla jeho matka Olga. Když konečně přivedla své vojsko do otevřené bitvy proti vzbouřeným kmenům, mladému Svjatoslavovi se dostalo té cti boj zahájit. „Když se obě vojska sešla,“ napsal letopisec, „hodil Svjatoslav kopím na Drevljany; kopí letělo mezi ušima koně a udeřilo koně do nohou, neboť byl ještě malé dítě. Sveneld a Asmund [vikinští velitelé Olžiny armády] řekli: ,Kníže zahájil boj, potáhneme, družino, za knížetem.‘ A porazili Drevljany.“ Ze Svjatoslava vyrostl bojovník, jenž sdílel se svou družinou strasti vojenského života a během tažení spával se sedlem pod hlavou. Lev Diákon ho spatřil, jak vesluje na lodi spolu se svými muži, od nichž ho odlišoval jen čistější oděv.

Za svou krátkou vládu – zemřel v bitvě již v roce 972, pravděpodobně ve věku pouhých třiceti let – se Svjatoslav zúčastnil řady úspěšných vojenských tažení. Vikingové na Rusi vyměnili podle některých badatelů ve druhé polovině 10. století obchod za válku, aby si tím vykompenzovali ztráty, které utrpěli, když doly ve střední Asii po desetiletích těžby přestaly dávat stříbro a obchod poháněný středoasijskými stříbrnými mincemi skončil. Při prvním z těchto tažení Svjatoslav ovládl poslední z východoslovanských kmenů, jemuž ještě vládli Chazaři. Jednalo se o Vjatiče, kteří sídlili v povodí řeky Oka nedaleko dnešní Moskvy. Po splnění tohoto cíle se Svjatoslav obrátil proti samotným Chazarům. Během několika tažení dobyl Sarkel, chazarskou pevnost na břehu Donu, a učinil z ní svou základnu. Poté vyplenil hlavní město chazarského kaganátu Itil na Volze a porazil volžské Bulhary, vazaly Chazarů. Kaganát tak přestal existovat. Soupeření mezi Chazary a Vikingy o loajalitu slovanských kmenů skončilo. Všechny nyní uznávaly nadvládu Kyjeva.

Svjatoslav však ve svém hlavním městě nestrávil moc času. Chtěl ho totiž přesunout k Dunaji. Napadlo ho to během balkánského tažení proti Byzanci koncem šedesátých let 10. století. Kronikář píše, že Svjatoslav chtěl své hlavní město mít na Dunaji, protože většina zboží se z jeho zemí dopravovala právě po této řece. Namísto pouhého zabrání území pravděpodobně uvažoval o získání kontroly nad jednou z hlavních obchodních cest v této oblasti. Dva jeho předchůdci na kyjevském trůnu, Helgi (Oleg) a Ingvar (Igor), vybojovali výhody pro ruské kupce obchodující na bohatých byzantských trzích. Legenda říká, že Helgi dokonce dokázal přibít svůj štít na brány Konstantinopole. Město nedobyl, údajně však od císaře obdržel cenná obchodní privilegia.

Svjatoslav vyrazil na Balkán jménem Byzantinců, kteří mu zaplatili, aby zaútočil na jejich nepřátele, balkánské Bulhary. Zničil armádu Bulharů a obsadil značnou část jejich země. Byzantinci měli za to, že jim dobyté území předá, on s tím však nesouhlasil. Uplatili proto Pečeněhy, kočovný kmen, který se nově objevil na pontských stepích, aby zaútočili na Kyjev. Svjatoslav se musel vrátit domů, aby se s Pečeněhy vypořádal. V roce 969 byl však již zpátky v Bulharsku. Následujícího roku oblehl byzantské město Adrianopolis, dnešní Edirne (Drinopol), ležící necelých 150 km od Konstantinopole. Na dvoře zavládla panika a císař Jan Cimiskes vyslal proti kyjevským obléhatelům jednoho ze svých nejlepších velitelů. Císař sám také brzy vyrazil do Bulharska a obklíčil zbytek Svjatoslavovy armády. Svjatoslavovi nezbylo, než se vzdát.