Venkovní volnočasové aktivity jsou ze své podstaty potenciálně nebezpečné. Každý při nich nese odpovědnost za své činy a svou bezpečnost sám. Máte-li nějaké zdravotní problémy nebo onemocnění, poraďte se předtím, než se do venkovních aktivit pustíte, se svým lékařem. Informace obsažené v této příručce nemohou nahradit zdravý úsudek a správné rozhodování, díky nimž se snižuje hrozba rizikových situací, ani rozsah této knihy neumožňuje odhalit všechna eventuální nebezpečí a rizika spojená s těmito činnostmi. Zjistěte si o venkovních rekreačních aktivitách, kterých se účastníte, co nejvíce, připravte se na neočekávané a buďte opatrní. Odměnou vám bude bezpečnější a příjemnější zážitek.

Objevte severskou dovednost friluftsliv a žijte v přírodě každý den.

The Open Air Life

Copyright © Linda Åkeson McGurk, 2022

Translation © Markéta Kliková, 2023

Ilustrace © Heather Dent

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-158-6

ISBN mobi: 978-80-7689-159-3

PRO TEBE, MATKO PŘÍRODO.

OBSAH

Úvod

Historie friluftsliv

ČÁST I

Vzduch

ČÁST II

Země

ČÁST III

Voda

ČÁST IV

Oheň

Friluftsliv pro všechny

Doslov

Poděkování

Poznámky

V pustou salaš kořist vnesu

bohatou; tam při ohništi

na třínožce dechem lesů

myšlénky mi volně prýští.

HENRIK IBSEN

— ÚVOD —

Snad každý pracovní den trávím většinu času u psacího stolu, hledím do obrazovky počítače, přitom na sebe neustále upozorňují notifikace na telefonu a v e-mailu. V notebooku mám otevřených sto padesát různých webových stránek a xy wordových souborů, zároveň bojuju s připojením wifi a hned několika nezdařenými instalacemi softwaru. Mozek mi tedy podvědomě zpracovává nepřetržitý proud mentálního chaosu od upomínky, abych dcerám domluvila termíny u zubaře, až po úvahy, co budeme dnes večeřet, a pátrání v hlavě, zda jsem skutečně vyndala prádlo z pračky, kterou jsem pouštěla předevčírem. Ve chvíli, kdy odpoledne končím práci a holky se vracejí ze školy domů, se často cítím vyčerpaná, vyřízená, vyšťavená.

Vím, že nejsem sama. Zažívají to mnozí z nás. Usilovně se snažíme vybalancovat požadavky rodinného života a práce s dalšími povinnostmi, ovšem mnoho lidí tak činí v prostředí, které podle vědeckých výzkumů ve své podstatě našemu duševnímu ani tělesnému zdraví neprospívá: uvnitř budov, připojení k nejrůznějším elektronickým zařízením a s nepatrným každodenním kontaktem s přírodou. Z nedostatku výstižnějšího výrazu označila neurofyzioložka a pedagožka Carla Hannafordová stále stoupající počet osob výrazem „SOSOH“, tj. vystresovaní lidé ve snaze o přežití (angl. stressed-out, survival-oriented humans).

Dnes téměř 80 procent populace ve vyspělém světě žije v městských oblastech kvůli masové migraci do měst, která v podstatě začala před méně než dvěma sty lety. Tím se naše lidská zkušenost radikálně liší od zkušeností našich dávných předků v savaně, a dokonce se výrazně liší od životů našich venkovských předků ještě nedávno, před několika generacemi. Nicméně lidské plémě se v přírodě vyvíjelo po tisíciletí, a i kdybychom si chtěli myslet něco jiného, naše těla a mozky se od doby, kdy jsme žili v jeskyních, tak moc nezměnily. Máme dokonce vnitřní biologické hodiny, které se synchronizují s rytmy přírody, funkce, které náš moderní životní styl potlačuje. Ovšem ani urbanizace, ani digitalizace pravděpodobně nezmizí, tak co má zničený moderní člověk dělat?

Vstupte do severského konceptu friluftsliv. Toto nepřehledné seskupení hlásek pochází z norštiny (vyslovuje se přibližně fríluftslíf) a překládá se jako „život pod širým nebem“, „život pod volným nebem“ a „život na čerstvém vzduchu“, jenže na rozdíl od stejně nevyslovitelného hygge (což je dánský koncept útulnosti a pohody) zřejmě jen málokdo mimo severní Evropu ví, co friluftsliv znamená. A vlastně ani lidé ze severských zemí se na přesné definici neshodnou. Norská vláda definuje friluftsliv jako přijetí přírody a pobytu venku jako způsob života, „možnost rekreace, omlazení a obnovení rovnováhy mezi živými tvory“.

Švédská Agentura pro ochranu životního prostředí tvrdí, že jde o „trávení času venku v přírodní a kulturní krajině pro osobní pohodu a zažití přírody bez tlaku na dosažení nějakého cíle nebo soutěžení“. Švédsko-američtí autoři a outdooroví nadšenci Roger a Sarah Isbergovi jej definují jako „prostý život“, zatímco jiní jej popisují jako život v souladu s přírodou. Osobně považuji friluftsliv za způsob návratu do našeho pravého domova.

Při friluftsliv neboli životě pod širým nebem se potkávají lidé a příroda a hodnoty, které při těchto setkáních vytváříme. Jednoduše řečeno, je to způsob, jak pěstovat osobní vztah s přírodou prostřednictvím přímých zkušeností. Jak to uděláte, je na vás. Friluftsliv může klidně být jen večerní procházka po okolí nebo také vícedenní expedice s batohem na zádech do vzdálené divočiny či cokoli mezi tím. Můžete si ho užít sami, s rodinou, přáteli nebo skupinou lidí prostřednictvím outdoorové organizace. Poznáváte přírodu, ale nemáte k tomu osnovy ani učebnu. Znalosti si osvojujete praxí a předáváním poznatků a užitečných dovedností mezi vrstevníky a z generace na generaci. Někdy s výbavou, ovšem nikoli nutně.

Friluftsliv je forma zotavení venku, ale ne všechny typy venkovní rekreace se považují za friluftsliv, alespoň ne v tradičním slova smyslu. Zatímco venkovní rekreace může být jakákoli aktivita, kterou provádíte venku pro zábavu, včetně outdoorových sportů a motorizovaných aktivit, friluftsliv je nesoutěžní a nemotorizovaný. Sběr lesních plodů, pádlování na kajaku a pozorování ptáků jsou podle toho různé formy friluftsliv, kdežto jízda na sněžných skútrech, vodní lyžování a běh na deset kilometrů nikoli, i když se to všechno odehrává venku. Ze stejného důvodu není friluftsliv totéž jako japonská praxe lesní koupele (lesní terapie) neboli šinrin-joku, ačkoli obojí uznává a využívá obnovující sílu přírody. Zatímco šinrin-joku je formou přírodní terapie a praxe mindfulness zaměřené na léčivé přínosy trávení času mezi stromy, friluftsliv je širší filozofický životní styl, který zahrnuje přírodu, kulturu, historii a osobní a environmentální zdraví.

Tradiční friluftsliv není v podstatě souborem činností, jako spíš kulturně podmíněným rytmem založeným na pobytu venku a prožívání jednoty jak s přírodou, tak s kulturní krajinou. Stejně jako existuje pomalé jídlo, pomalé rodičovství a pomalá zábava, friluftsliv je také pomalé povahy. Jde o to přijmout jednoduchost, odolat konzumerismu a žít způsobem udržitelným pro nás i pro planetu. Je to způsob života, který přesahuje generace a hluboce nás spojuje se zemí, jež nás živí. A v každém ohledu je to bohatý život.

V dětství ve Švédsku mi friluftsliv více či méně vědomě předávali dospělí v mém životě – prarodiče, rodiče, vychovatelé v raném dětství, učitelé a další pečovatelé. Když jsem byla malá, dbali na to, abych si každý den hrála venku nehledě na počasí. Naučili mě jména rostlin a volně žijících zvířat kolem nás a vyprávěli mi staré příběhy a legendy, díky nimž lesy magicky ožívaly. Dali mi čas a prostor brodit se potůčky a hledat pulce, nasbírat si do kapes kameny a další zvláštní poklady. Nechali mě pěstovat si schopnost žasnout, když jsem pozorovala horečnou činnost mraveniště a při pohledu na Mléčnou dráhu se snažila pochopit pojem nekonečna. Díky nim a kultuře, ve které jsem vyrůstala, byla příroda stálým jevištěm, na němž se odehrávalo mé dětství.

V době dospívání se můj vztah k přírodě změnil. Les už nebyl krajinou her, ale místem, kde jsme s přáteli zkoušeli hranice naší čím dál větší nezávislosti a objevovali sami sebe. Tehdy nám nešlo ani tak o zážitky z přírody, jako spíš o příležitost utéct tíze školy a pátravým očím rodičů. Nemyslím si, že jsem si to tenkrát uvědomovala, ale friluftsliv byl jedinou konstantou, ke které jsem se vždy mohla uchýlit, uklidňující rutinou péče o sebe a mým protilékem na stres a úzkost. A stále jím je.

Když jste vychovaní v kultuře friluftsliv, vždy vás bude tenký hlásek v hlavě každý den vábit do přírody. Nejsem výjimkou, ale je zajímavé, že jsem se k tomuto životnímu stylu ještě více upnula poté, co jsem se přestěhovala do Indiany a přivedla na svět dvě dcery, Mayu a Noru. Jako by se ve mně najednou spustil odvěký rodičovský instinkt předávat nejen své geny, ale i zálibu v procházkách za deště a pečení chleba na otevřeném ohni, a já si uvědomila, že na to, abych předala zvyky předků svým dětem, mám jen krátkou chvíli. Kdybych jim neukázala cestu já, nikdo jiný to za mě neudělá a já se bála, že by o friluftsliv nadobro přišly. I když jsem nebyla expert na přírodopis ani zarytý dobrodruh snící o zdolávání vrcholků hor, rozhodla jsem se friluftsliv pojmout jako maják na své rodičovské cestě. Dovolila jsem dcerám ořezávat klacky, spát pod hvězdami a rozdělávat oheň, a tím se je pokusila ukotvit v necivilizovaném světě, který je dalece přesahuje. V průběhu let jsem viděla, jak v nich roste sebedůvěra a soběstačnost, a bez ohledu na to, kde ve světě se rozhodnou žít, až vyrostou, vím, že v přírodě budou vždy spokojené. Ráda friluftsliv vnímám jako tajnou superschopnost, která jim na cestě životem a láskou poskytne stejnou měrou sílu, štěstí, útěchu a smysl.

Jak dcery rostly, sílila moje touha sdílet s nimi zemi svých předků a v roce 2016, kdy jsem připravovala svou první knihu There’s No Such Thing as Bad Weather, jsem je vzala na téměř šest měsíců do Švédska. Poté, co jsem většinu svého dospělého života strávila jinde, viděla jsem svou vlast novýma očima a došlo mi, jak moc mi chyběla kultura pobytu venku mého mládí. Důkladně jsem zpytovala svou duši a o dva roky později jsme se do Švédska přestěhovali natrvalo. Přijala jsem friluftsliv za svůj s větší vervou než kdy dřív. Jakmile napadl sníh, vytáhla jsem staré běžky, které mi rodiče dali k Vánocům, když mi bylo šestnáct let, a najezdila té zimy ve stopách více kilometrů než za pětadvacet let předtím. Jaro jsem přivítala tak, že jsem se znovu seznámila s místní ptačí populací a vzala dcery na místo proslulé tancem jeřábů. Část léta jsem strávila nasáváním půlnočního slunce na arktickém severu a vychutnávala si podzim procházkami vlhkými, stálezelenými lesy, vařením čaje z jehličí a sběrem hub.

Příroda mě také zachraňovala, když se mi pomalu začal rozpadat osobní život. Rok po návratu do Švédska jsem si prošla rozvodem a zároveň se ocitla na pokraji vyčerpání ze stresující situace v práci. Snažila jsem se zorientovat v novém životě svobodné matky a přitom se často jen tak bezcílně toulala mezi jedlemi a buky nedaleko domova. Pod korunami stromů se zdálo, že ze mě duševní břemeno opadá, a našla jsem prostor k dýchání, přemýšlení a zotavení. Dokonce jsme s psycholožkou, vášnivou turistkou a tábornicí, vyrážely místo sezení na procházky. Pod volným nebem bylo snazší otevřeně mluvit o sobě a svém ztroskotaném manželství. Procházely jsme kilometr za kilometrem kamenité stezky a prašné venkovské cesty a rozmlouvaly spolu.

Díky návratu k rodné kultuře jsem si uvědomila, že ačkoli je friluftsliv severský koncept, může být přínosný pro všechny, bez ohledu na kulturu, náboženství, etnický původ nebo socioekonomické zázemí. Jistě, severské země mají své specifické podmínky, které z nich vytvářejí ideální prostor pro friluftsliv. Jednak je zde mnoho přírodních oblastí, a to i ve velkých městech. Zadruhé jedinečné zvykové právo zvané ve švédštině allemansrätten (což doslovně znamená „právo každého člověka“, ale obvykle se mu říká „právo toulat se“) umožňuje každému v Norsku, Švédsku a Finsku víceméně univerzální přístup k půdě, ať je ve veřejném nebo soukromém vlastnictví. Kromě toho se friluftsliv těší silné kulturní a politické podpoře, díky níž se tato tradice udržuje a vzkvétá. I tak ale souvisí friluftsliv spíš s vaším přístupem než s určitým místem nebo konkrétní činností. Je to vnitřní impuls, jímž se můžete řídit téměř kdekoli s trochou zeleně a ochotou hledat jednotu s přírodou. Tato kniha vám prozradí, jak na to. Takže vypněte telefon, zapomeňte na pernou práci a zachovejte se jako Seveřané – prostě jděte ven.

— HISTORIE FRILUFTSLIV —

Pokud aspoň trochu znáte severskou kulturou, možná jste se už setkali s představou, že obyvatelé Severu mají s přírodou vrozené, téměř mýtické pouto, které zdědili po předcích žijících před stovkami, ne-li tisíci lety. Drsná krása rozsáhlých neobydlených oblastí divočiny a ostrý kontrast mezi temnotou polárních nocí v zimě a trvalou růžovou září půlnočního slunce v létě představuje dokonalou kulisu pro Seveřany smýšlející o sobě jako o lidech úzce spjatých s přírodou. Severská mytologie oplývá bohy a bohyněmi, kteří ztělesňují vítr, lesy, déšť, roční období a úrodnost půdy, což potvrzuje, že si lidé jasně uvědomovali důležitost přírody ve svém životě. Nejen že je zásobovala dřívím na otop, jídlem, léčebnými prostředky a dalšími potřebami, ale také proto, že propojovala jejich pozemskou existenci s duchovním světem. (Vzhledem k zálibě Seveřanů v zimních sportech existovala dokonce i bohyně lyžování a výšlapů na sněžnicích – Skaði.) Prastaré hory, zářící obloha a tiché lesy severu také inspirovaly nespočet legend a folklórních tradic spojených s přírodním světem a alespoň část tradičního práva na toulání prý sahá až do středověku.

Přesto je myšlenka vědomého užívání přírody k odpočinku a rekreaci způsobem, jemuž dnes říkáme friluftsliv, stará necelých dvě stě let. Nepřímo vyplynula z doby osvícenství, kdy tehdejší přední filozof René Descartes prohlásil: „Člověk je pánem a vlastníkem přírody“. Descartův světonázor vydláždil cestu průmyslové revoluci, která navždy změnila vztah lidí k přírodě a odstartovala sestupnou spirálu zhoršování životního prostředí, s níž dodnes žijeme. Následná urbanizace lidem odcizila lesy, hory i zemědělská pole, která je živila celá tisíciletí. Jako všechna velká hnutí vyvolal industrialismus reakci, romantismus. Přívrženci romantismu, kteří se obvykle vyskytovali mezi umělci a intelektuály vyšších vrstev společnosti, oslavovali přírodu a spatřovali v ní hlavní zdroj duchovního omlazení. Jediným problémem bylo, že tito bohatí lidé s půdou nikterak přirozeně spjatí nebyli – nebyli to lovci, rybáři ani farmáři – a tak si museli nějaké pouto vytvořit. Utíkali tedy z měst k odpočinku a zkoumání přírody na venkově. Tam položili základ toho, co později vešlo ve známost jako friluftsliv.

Později, když ve třicátých letech 20. století dělnická třída získala větší čistý příjem a více volného času, i dělníci se připojili k vlnám převážně bohatých obyvatel měst, kteří se do té doby hrnuli k moři, horám, lesům a na otevřené pastviny. Stejně jako jejich bohatší krajané dělníci zřejmě pociťovali vnitřní touhu po čerstvém vzduchu, relaxaci a duševní obrodě. I na ně ovšem cílila promyšlená vládní kampaň na zavedení friluftsliv mezi široké obyvatelstvo. V roce 1919 švédská vláda, stejně jako vlády mnoha dalších evropských zemí, konečně zareagovala na dlouhodobé požadavky odborových svazů přijetím nového zákona, který omezoval pracovní týden na čtyřicet osm hodin. Politiky hluboce znepokojovalo, že dělníci budou celý tento nově poskytnutý volný čas trávit „nesprávným“ způsobem. Co když je pohltí úpadková kultura a uchýlí se k pochybným činnostem, jako je tanec a pití? Nebo ještě hůř, prostě budou lenivět, když nebudou mít na práci nic užitečného, čím by svůj čas vyplnili? Friluftsliv se rozdával jako protilék, aby udržoval dělnickou třídu země ve fyzické aktivitě a zdraví. I armáda měla zájem na silné a zdravé populaci, která by dokázala bránit národ před hrozbami, a spatřovala ve friluftsliv cestu k tomuto cíli.

Socializace k aktivnímu životnímu stylu spjatému s přírodou začínala už v dětství, protože friluftsliv byl zaveden jako povinná součást hodin tělesné výchovy. Koncem třicátých let 20. století se pojem „volný čas“ v podstatě stal synonymem pro čas trávený pod širým nebem, a aby se vyhovělo moderní zábavě, vznikaly nové zelené plochy, městské parky a přírodní rezervace. Vláda tak udělala s friluftsliv to, co později IKEA s prvotřídně designovaným nábytkem: demokratizovala ho zpřístupněním všem.

Slovo friluftsliv však nevymyslela švédská vláda, ale známý norský dramatik a básník Henrik Ibsen. Poprvé jej použil v roce 1859 v básni „Na horských pláních“, v době, kdy bojoval s depresí. Báseň líčí sedlákova syna, který se nachází na rozcestí a snaží se rozhodnout, zda převezme rodinný statek ve vsi, což se od něj očekává, nebo bude následovat vnitřní hlas a žít v horách jako svobodný lovec. Protagonista se vydává na roční vývojovou pouť horami a nakonec volí svobodu divočiny místo ustáleného života sedláka ve vesnici, kterou začne vnímat jako vězení pro lidi i zvířata. Badatelé věří, že báseň odrážela Ibsenovu vlastní touhu po přírodě a bezproblémovém životě v horách, kde se cítil osvobozen od společenských norem a očekávání druhých. Své pocity shrnul do výrazu friluftsliv– složeniny norských a švédských slov „volný“, „vzduch“ a „život“. (V českém překladu Karla Kučery z roku 1899 stojí „volný dech lesů“ – pozn. překl.)

Význam friluftsliv prošel od Ibsenových dnů vývojem a pravděpodobně se bude i nadále měnit spolu s tím, jak tento životní styl získá více nadšenců. Z historického hlediska byl život pod širým nebem úzce spjatý s činnostmi, kterým se lidé věnovali ve volném čase. Dnes je vymezení tohoto pojmu méně jasné. V severských zemích se friluftsliv prosadil do předškolních osnov, teambuildingových akcí pracovních kolektivů a připravil podmínky různým formám přírodní terapie a bezpočtu nových profesí v oblasti ekoturistiky. V posledních desetiletích se k tradičním aktivitám v rámci friluftsliv řadí kromě pěší turistiky, běhu na lyžích a bushcraft také množství specifických venkovních aktivit, jako je lesní jóga, přírodní parkur, šinrin-joku a gurmánské vaření u táboráku. Současně se objevilo nové odvětví friluftsliv, které se víc inspiruje sportem a vyžaduje důkladnější vybavení. Zaměřuje se totiž víc na individuální dobrodružství, jako je lezení po skalách, jízda na horských kolech a trail running.

Pokud si na Instagramu projdete víc než milion hashtagů friluftsliv, nevyhnutelně narazíte na mraky úžasných snímků osamělých turistů na skaliskách s výhledem na nádherné norské fjordy, výletníků probouzejících se ve stanech uprostřed velkolepých východů slunce v horách nebo oslněných nadpozemskou polární září švédského Laponska (pro populaci domorodých Sámů známého jako Sápmi). Ale život pod širým nebem je mnohem hlubší a obsáhlejší než pořízení dokonalého selfie na ikonickém místě. Je to potěšení ze svižné procházky těsně před bouřkou, tepla slunce na čele v chladném jarním dni a vaření na otevřeném ohni ve společnosti dobrých přátel. Je to radost ze zhltnutí hrsti zralých bobulí přímo z rostliny a vzrušení z vytváření prvních sněhových andělů v zimě – z všedních, každodenních chvil na čerstvém vzduchu, jimiž možná ani nepřispějeme na sociální sítě.

Tato kniha se zaměří na tradiční i nové podoby friluftsliv, které jsou v souladu s jeho původním étosem pomalé přírody. Je určená těm, kdo touží uniknout hluku, stresu, davům, znečištění, nátlaku, co musíte mít a udělat, a v poslední době i neustálému pípání smartphonů. Těm, kdo se snaží žít jednodušším, udržitelnějším životem, hluboce spjatým s přírodou.

Badatelé občas diskutují o tom, zda lze koncept, který je tak úzce spjatý s krajinou, tradicemi a kulturou severských zemí, relevantním způsobem aplikovat i jinde. Já tvrdím, že dnes je ve světě potřeba víc než kdy dřív. Ideje friluftsliv jsou univerzální a nadčasové, i když se realizace může časem měnit nebo přizpůsobovat místní kultuře. Lidé po celém světě se stále víc vzdalují přírodě a žijí život, který není udržitelný ani pro jejich vlastní zdraví, ani pro planetu. Život pod širým nebem by mohl být naší vstupenkou ke změně. Nebo slovy norského horolezce a významného průvodce friluftsliv Nilse Faarlunda: „Kurs současné kultury míří ke kolizi s přírodou. Friluftsliv je jedním z mnoha způsobů, jak se této kolizi snad vyhneme. Díky němu opět navážeme kontakt s tím, co jsme již ztratili.“

Prostřednictvím friluftsliv se snažíme spojit s čímsi reálným a čistým, se zvyky našich předků a našimi nejzákladnějšími sebezáchovnými pudy. V přírodě se dokážeme oprostit od nároků moderního života a jednoduše se soustředíme na to, že jsme. Spolu s touto prostotou přichází svoboda.

DESET ZÁSAD FRILUFTSLIV

1. SPLYŇTE S PŘÍRODOU.

Friluftsliv vychází z představy, že příroda je skutečným domovem lidí a že přírodní svět máme pečlivě udržovat a ne vykořisťovat a ničit. Díky péči o spojení s přírodní a kulturní krajinou zažíváme duchovní jednotu se světem kolem nás a chápeme, že to, co děláme životnímu prostředí, děláme v konečném důsledku i sobě.

2. NEHLEĎTE NA POČASÍ (ANI NA ROČNÍ OBDOBÍ).

Friluftsliv nás vyzývá k venkovním aktivitám za jakéhokoli počasí. Díky pobytu v přírodě se spíš přizpůsobíme cyklickým změnám Země než lineárnímu kalendáři a oceníme kladné stránky všech ročních období. Jakmile se pobyt venku stane součástí vašeho denního rytmu, sezónní změny se vetkají do vaší vnitřní struktury.

3. POUŽÍVEJTE SVÉ TĚLO.

Friluftsliv má přinášet potěšení a spokojenost z používání našeho těla v přírodní a kulturní krajině, ať už je člověk sám nebo ve skupině. Přestože nejsou všechny aktivity pod širým nebem náročné, tělesná námaha venku je považována za klíč k uchování dobrého zdraví, rozvoji odolnosti a dosažení harmonického stavu mysli. Odměna za odpočinek je o to sladší.

4. DOCEŇTE NEJBLIŽŠÍ PŘÍRODU.

Změna prostředí je důležitým aspektem friluftsliv, ovšem abyste docílili životního stylu spojeného s přírodou, není třeba se pouštět hluboko do divočiny. Když budete každý den aktivní venku ve svém okolí, pomůže vám to rozvíjet pouto k místu. Má to mnohem větší dopad na vaše zdraví, než když jednou za rok vyrazíte do divočiny. Zároveň je omezení cestování v souladu s environmentální etikou friluftsliv.

5. NAUČTE SE UŽITEČNÉ DOVEDNOSTI.

Abyste si friluftsliv užili naplno, nemusíte umět uvázat pětadvacet různých uzlů nebo zapálit oheň pomocí pazourků. Stačí být doopravdy zvědavý na svět přírody a toužit po osvojení užitečných dovedností prostřednictvím praktických zkušeností. Život na čerstvém vzduchu vám dává příležitost k získání větší sebedůvěry díky větší soběstačnosti, ale také k hlubšímu poznání sebe sama a své role v necivilizovaném světě.

6. NEKOMPLIKUJTE TO.

Jednoduchost a šetrnost k friluftsliv patří, takže zkuste odolat pokušení pořizovat si přemíru outdoorového vybavení. Mít základní oblečení na ven a vědět, jak ho vrstvit, je nutné, protože vás tak ochrání před nepřízní počasí, nicméně mít garáž plnou nejmodernějšího vybavení friluftsliv nepodmiňuje a nutně vás s přírodou nesblíží.

7. NESOUTĚŽTE.

Život pod širým nebem je pro vás šancí vystoupit ze své komfortní zóny a poznávat přírodu jinými způsoby, ale není to závod. Ve chvíli, kdy do rovnice zavedete soupeření, odpoutáte pozornost od zážitku ve světě přírody, čímž změníte charakter interakce s ním a ztratíte onen aspekt nenáročnosti friluftsliv, díky němuž je tak prospěšný.

8. ODPOJTE SE, SPOJTE SE.

Ve společnosti, kde je modlou nabitý program a nepřetržitě být online a dostupný, vás friluftsliv vyzývá, abyste vypnuli rušivé vlivy a prostě se zastavili v přítomném okamžiku. Když odložíme elektronická zařízení a zapojíme venku všechny naše smysly, vymaníme se z převládající kultury, která v nás vyvolává stres, a dovolíme si naladit se na přírodu, sebe a své blízké.

9. POPOŽEŇTE SE.

Dostat se do přírody občas vyžaduje motorizovanou dopravu, jenže dokud nevypnete motor, nezačíná friluftsliv. Chůzí, jízdou na kole, lyžováním, bruslením, pádlováním, šlapáním, plaváním nebo jiným pohybem se ponoříte do krajiny a naučíte se, jak se v ní orientovat z první ruky, zatímco motorová vozidla obvykle ruší zvěř a staví mezi vás a přírodu bariéru.

10. OBDIVUJTE.

Tradiční friluftsliv znamená spíš radovat se z každodenních zážitků v přírodě než se hnát za chvilkovým přílivem adrenalinu při extrémních aktivitách, které mohou životnímu prostředí uškodit. Zdokonaluje vaši schopnost žasnout, probouzí vaše vnitřní dítě a nechá vás vidět svět jeho očima. Jakmile pocítíte spokojenost a klid při pohledu na noční oblohu nebo do žhnoucích uhlíků táborového ohně, víte, že jste doma.

ČÁST I

Vzduch

V přírodě je mír a klid,

tam vzduch je čistý

a svěží vítr tě zchladí

a zažene únavné myšlenky.

BOKEN OM FRILUFTSLIF (KNIHA FRILUFTSLIV)

Ze všeho, co potřebujeme k životu, je vzduch tím, bez čeho se obejdeme nejkratší dobu. Je to také jediný dostatečně privilegovaný element, aby se stal součástí označení friluftsliv nebo také „pobytu na čerstvém vzduchu“. Není divu, vždyť čerstvý vzduch byl v době rozkvětu industrializace ve městech ceněnou komoditou; tehdy se totiž znečištění ovzduší kontrolovalo jen málo a ulice byly často zavalené kouřem. Čerstvým vzduchem spolu s odpočinkem a výživným jídlem se také v době, kdy bylo léků a lékařů pomálu, běžně bojovalo s nemocemi jako tuberkulóza a španělská chřipka.

Lidé skutečně toužili po čerstvém vzduchu a nacházeli ho v lese, u moře a mezi malebnými venkovskými pastvinami. Ovšem život pod širým nebem skýtal víc než jen vdechování určité směsi kyslíku, dusíku a dalších plynů; stal se symbolem někdejšího způsobu života, života spjatého s přírodou v protikladu k nepřirozenému, hlučnému a špinavému vnitřnímu prostředí spojenému s továrnami a životem ve městech.

Dnes máme sice díky regulaci znečištění čistší města a lékařská péče výrazně zlepšila naše šance na překonávání nemocí, ovšem v severských zemích zůstává čerstvý vzduch symbolem svobody, pomalého života a dobrého zdraví. Rodiče zde proto nechávají miminka celoročně spát venku, děti v předškolním věku si každý den hrají celé hodiny na vzduchu a dospělí si užívají každou možnost vyklouznout ven i za nepříznivého počasí. Ve Švédsku je každodenní pobyt venku považován za nezbytnou péči o sebe a Norové v pátek opouštějí kancelářské budovy po obědě, protože odpolední vycházka je téměř univerzální oslavou víkendu.

Friluftsliv nám v rušném světě poskytuje prostor k dýchání. Friluftsliv nám dává prožitek svobody.
BØRGE DAHLE, norský spisovatel a zastánce života pod širým nebem

VZDUCH JE ZDARMA

Když v roce 2020 koronavirová epidemie obrátila lidem život vzhůru nohama, zavedly některé země drastická opatření, aby zabránily šíření viru. Nejpřísnější omezení dokonce zakazovala lidem vycházet z domova s výjimkou uspokojení nejnaléhavějších potřeb, jako je nákup potravin a léků, čímž se jindy rušná města proměnila v podstatě v města duchů. Na mnoha místech se omezení týkala i venkovních prostor. Od Londýna po Louisianu byly parky, hřiště a pláže uzavřené, takže pro venkovní rekreaci zbyla jen hrstka možností. Severské země zavedly různé strategie boje s virem od rozsáhlého lockdownu v Dánsku po většinou dobrovolná opatření ve Švédsku, ale i v nejhorší krizi zůstával jeden prostor otevřený, a tím byla příroda. Nejen že parky a přírodní oblasti zůstaly otevřené, ale lidé byli vyzýváni, aby je navštěvovali, pokud neměli aktivní infekci a drželi se v bezpečné vzdálenosti od členů jiných domácností.

Na Islandu přiměla opatření sociálního odstupu, která dočasně zakazovala lidem se objímat, lesní strážce v národním lese Hallormsstaður, aby povzbudili Islanďany k vycházce ven a objímání stromů místo jeden druhého. „Doporučujeme, aby lidé v této obtížné době trávili čas venku. Proč si neužít les, neobjímat stromy a jen tak nasávat energii z tohoto místa,“ řekla místním novinám RÚV lesní strážkyně Bergrún Arna Ðorsteinsdóttir o iniciativě, která se nakonec dostala do titulků zahraničních médií.

Ve Švédsku jistá společnost vyvinula bezplatnou aplikaci pro spárování cizích lidí na společné procházky (ne více než dva lidé najednou a samozřejmě v bezpečném rozestupu). Aplikace si rychle získala oblibu nejen mezi osamělými důchodci, ale také mezi lidmi pracujícími z domova a dvacátníky a třicátníky, kteří obvyklé víkendové vymetání barů nahradili procházkami v přírodě.

Díky tradici friluftsliv byla v severských zemích venkovní rekreace dobře zavedeným zvykem již před vypuknutím pandemie. Když se zavřely tělocvičny a omezilo se setkávání ve vnitřních prostorech, lidé se prostě začali víc věnovat tomu, co už dělali, konkrétně cvičili a setkávali se s rodinou či přáteli venku. Zájem o aktivity v přírodě, jako je pěší turistika a táboření, během pandemie také vyletěl do nových výšin a prodejci outdoorového vybavení měli žně, protože noví fanoušci friluftsliv se zásobili vybavením. Na znamení doby byl ve Švédsku v roce 2020 jako vánoční dárek roku zvolen kempinkový vařič.

Friluftsliv nabízel víc než jen ostrůvky svobody k bezpečné socializaci a udržení určitého zdání normálnosti. Když se projevil rozsah a závažnost pandemie, byl tu pobyt na čerstvém vzduchu jako kulturní zdroj, kde lidé hledali oporu, zčásti proto, že to tu od přírody očekávají, a protože samotná víra léčí. To platí pro globální krize, jako je pandemie, i pro strasti osobního charakteru. Jedna studie například prokázala, že pobyt v přírodě je pro Švédy, kteří přišli o dítě, třetí nejčastější strategií, jak se se ztrátou vyrovnat, hned po povídání o svém zármutku s ostatními a rozjímání o smyslu života o samotě. Ve Švédsku je zároveň pobyt v přírodě jednou z nejdůležitějších strategií, jak se vyrovnat s onkologickou diagnózou.

Severské vlády uznaly zásadní roli friluftsliv pro duševní i fyzické zdraví a občany od trávení času venku neodrazovaly, a to ani během nejhorších vln pandemie. Venku bylo snazší držet si bezpečný odstup, a kromě toho bylo známo, že při boji s čímkoli od běžného zimního posmrkávání po španělskou chřipku pomáhá slunce a čerstvý vzduch rozptýlit kapénky šířené vzduchem. Zatímco covid-19 byl nový a v mnoha ohledech nepředvídatelný virus, několik studií později potvrdilo to, co již naznačily selský rozum a předchozí zkušenosti: Šance, že se nakazíme covidem, je mnohem větší uvnitř než venku. O kolik větší je stále předmětem diskuse, nicméně japonská studie uvedla, že devatenáctkrát, a čínská studie ukázala, že se nikdo ve skupině touto nemocí nenakazil venku.

Ovšem Světová zdravotnická organizace v posledních letech definovala zdraví jako mnohem víc než jen nepřítomnost nemoci, spíš jako stav úplné fyzické, duševní a společenské pohody. Podobně i friluftsliv znamená víc než jen pobyt venku. Jedná se o celostní životní styl postavený na myšlence, že naším skutečným domovem je příroda a že když trávíme čas v přírodní a kulturní krajině, pocítíme soulad a rozvíjíme pocit jednoty s přírodou. Zdaleka nejjednodušší způsob, jak na to, je jít pěšky.

OBUJTE SE A JDĚTE

Koncept friluftsliv byl zpočátku víceméně synonymem pro pěší turistiku a běžkování. Jednalo se o kratochvíli privilegovaných vrstev, jejichž hlavními vzory byli odvážní norští dobrodruzi jako Roald Amundsen a Fridtjof Nansen. Postupem času se však tradice friluftsliv rozvinula a stala dostupnější pro běžné lidi, a dnes je v severských zemích procházka po okolí domova zdaleka nejběžnějším způsobem, jak se dostat na vzduch. Asi si tím nevysloužíte místo v učebnicích dějepisu jako Amundsen, který první dosáhl jižního pólu, nebo jako Nansen, který přejel Grónsko na lyžích, ale mnohem snáz to zkombinujete s rodinou a osmihodinovým pracovním dnem. Chůze je zdarma, lze ji provozovat prakticky kdekoli a vyžaduje minimální vybavení a přípravu.

Pohyb nohou, ať už vystupujete na horu, procházíte se parkem nebo se bezmyšlenkovitě touláte lesem, je mocnou protilátkou mnoha častých nemocí dnešní doby, a dokonce nám může prodloužit život.

Podle britské zprávy Walking Works, která zahrnuje rozsáhlý přehled výzkumu fyzické aktivity, existují pádné důkazy, že pravidelná chůze snižuje riziko vážných stavů a onemocnění, jako je například:

• smrt z jakékoli příčiny o 20–35 procent

• ischemická choroba srdeční a mrtvice o 20–35 procent

• diabetes 2. typu o 35–50 procent

• rakovina tlustého střeva o 30–50 procent

• rakovina prsu o 20 procent

• deprese o 20–30 procent

Dále je doloženo, že chůze snižuje riziko

• zlomeniny kyčle o 36–68 procent

• Alzheimerovy choroby o 40–45 procent

Abyste těžili z výhod fyzické aktivity venku, nemluvíme o náročné rychlochůzi – ze studie téměř 140 000 lidí vyplynulo, že i chůze kratší než dvě hodiny týdně může snížit riziko úmrtí ve srovnání s těmi, kdo se nehýbou vůbec. Organizace Blue Zones, která propaguje zdraví a dlouhověkost a bere si poučení od kultur s nejdelší délkou života, to vyjadřuje takto: „Lidé s nejdelším životem na světě neposilují s činkami, neběhají maratony ani nechodí do posiloven. Naopak žijí v prostředí, které je samo neustále ponouká k pohybu, aniž by o tom přemýšleli… A chodí každý den. Téměř všude.“

A co je na tom nejlepší? Na rozdíl od léků nemá chůze vedlejší účinky.

Pokud je chůze oním takřka zázračným všelékem pro dobré zdraví, proč se k ní tolik lidí v západním světě uchyluje, teprve když se jim porouchá auto? Částečně to tkví zjevně v tom, že špatné urbanistické plánování na mnoha místech v podstatě chodce z ulic vytlačuje. Také si myslím, že určité odpovědi lze nalézt v oddělení člověka od přírody a oddělení chůze od společenského, přírodního a kulturního kontextu. Statistiky jsou sice výmluvné, ale do duše nám nepromlouvají. Pro většinu z nás už není nutné chodit, abychom se najedli, dostali na bohoslužbu, bavili se nebo vedli společenský život. Mnozí z nás nepotřebují vynaložit mnoho fyzické energie ani k tomu, aby si vydělali na živobytí, ale většinu dne tráví u pracovního stolu. Friluftsliv vrací bezděčný i účelný pohyb zpět do našeho každodenního života a do smysluplného kontextu. Ne primárně proto, abychom neonemocněli, i když to je důsledkem, ale abychom pocítili radost.

Díky tradici friluftsliv praktikuje téměř 90 procent Švédů chůzi ve volném čase. V Norsku téměř 93 procent lidí chodí na procházky po okolí a místních parcích a kolem 72 procent každý rok vyráží na výšlapy do lesa nebo do hor. Pro srovnání jen asi 50 procent dospělých ve Spojených státech chodí na volnočasové procházky a jen 19 procent uvádí, že chodí na pěší túry.

August Casson, Američan ze Springfieldu v Illinois, zaznamenal tento rozdíl v outdoorové kultuře, když devět let pracoval jako učitel v Norsku. Žil jižně od Trondheimu a často brával své studenty do lesa, aby nasekali dřevo a poznali přírodu. Ve volném čase lezl po okolních horách a učil se lyžovat. Po návratu domů v roce 2014 začal praktikovat friluftsliv ve Spojených státech a zažíval naprostý opak, a to nejen protože vyměnil norská pohoří za pláně amerického Středozápadu. „Moje děti jsou z friluftsliv velmi nadšené a venku trávíme spoustu času. Dcera ráda chodí na noční procházky, takže si často nasazujeme čelovky a po setmění se procházíme po okolí,“ řekl Casson. „Jednou mě zastavilo auto, protože si řidič nebyl jistý, jestli jsem v pořádku. Tady nikdy neuvidíte někoho jen tak na procházce.“