Toto vydání vyšlo ve spolupráci s nakladatelstvím Harmony Books, spadajícím pod Penguin Publishing Group, divize Penguin Random House LLC.

Lighter

Copyright © Diego Perez Lacera, 2022

Translation © Richard Janda, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-228-6

ISBN mobi: 978-80-7689-229-3

zvolte si cestu, která vás rozjasní,

o které v hloubi duše víte, že je správnou volbou,

přestaňte naslouchat pochybnostem,

začněte se napojovat na odvahu,

nedovolte představě normálnosti, aby vám překážela,

cesta to možná nebude snadná,

vy však víte, že velké věci vyžadují úsilí,

opřete se do svého odhodlání,

opřete se do svého skutečného já

kdo zažil hluboké utrpení

a stále se k druhým chová laskavě,

často nemá dostatečné uznání,

nenechat zvítězit obtížné věci,

které se člověku přihodily, je heroický úkol,

odpoutat se od zatrpklosti

a nadále žít s otevřeným srdcem

navzdory tomu všemu

je ohromný dar pro svět

Úvod

Můj příběh

Jak jsem tam ležel na podlaze a brečel strachem a žalem, moje mysl získala na pronikavosti, která mi vůbec poprvé umožnila spatřit, jak moc jsem se odklonil od svého potenciálu – jak jsem dovolil, aby mi drogy bránily řešit můj vnitřní smutek.

Své tělo i mysl jsem bezohledně tlačil do krajnosti tak dlouho, až jsem sám sebe zatlačil příliš daleko. Na té podlaze jsem v létě roku 2011 měl pocit, že mi po další noci strávené slepou snahou uniknout do potěšení každou chvíli vybuchne srdce. Byl jsem přesvědčený, že jsem v pouhých třiadvaceti letech dostal infarkt. Měl jsem strach, že umírám, a zároveň jsem se cítil trapně z toho, že jsem to nechal zajít tak daleko.

V mysli mi vyvstaly vzpomínky na dospívání, kdy jsem byl zapálený aktivista a pracoval jsem pro jednu mládežnickou organizaci v Bostonu. Pamatoval jsem si, jak mne naplňoval pocit, že jsem součástí skupiny, která pomáhá druhým znovuzískat moc a provést skutečnou změnu. Proč jsem z té cesty sešel?

Zpočátku jsem si myslel, že se jen bavím a mám vše pod kontrolou. Teď jsem ale pochopil, že skrze všechno to flámování jsem se jen vyhýbal tomu, abych trávil čas sám se sebou. Bral jsem spoustu drog, abych otupil bolest a schoval se. Uvnitř se však ukrývaly smutek a úzkost a ze všech sil se snažily získat mou pozornost, já se však od nich jen odvracel. A silné nutkání nevšímat si svých emocí mi bránilo přemýšlet o dlouhodobém dopadu drog na mou duševní pohodu, na můj život.

Má mysl se opakovaně zaměřovala také na statečnost mých rodičů, kolik toho museli obětovat a jak tvrdě museli pracovat, aby mně, mému bratrovi a mladší sestře zajistili lepší život ve Spojených státech. Když mi byly čtyři, přišli jsme do USA z Ekvádoru. Byli jsme přistěhovalci a snažili se uchytit ve svém novém domově, v Bostonu, což na nás všech zanechalo stopu. Přestěhovat se sem bylo z dlouhodobého hlediska správné rozhodnutí, nicméně prvních patnáct let jsme žili pod tlakem chudoby. Téměř nás to zlomilo. Matka uklízela domy a otec pracoval v supermarketu. Byl to malý zázrak, že vycházeli s penězi, velmi často se však jednalo o tvrdý boj, při němž se dostávali do ohromného stresu. Žili jsme skromně v malém dvoupokojovém bytě bez jakéhokoli přepychu, přesto jsme neustále pociťovali nedostatek peněz. Jak jsem ležel na té podlaze, v duchu jsem si opakoval: „Takto nechci zemřít. Nechci zklamat své rodiče. Celý život tvrdě a obětavě pracovali, tolik mi toho dali, že by byla hanba takto umřít. Musím žít a co nejvíce využít příležitost, kterou mi poskytli.“

Ležel jsem na zemi asi dvě hodiny, neschopný pohybu a otřesený z toho, čím mé tělo procházelo. Za střídavých přívalů lítosti a vděčnosti jsem se modlil a prosil o život. Lítosti nad tím, že jsem ztrácel motivaci pomáhat druhým a že jsem nepřišel dřív na to, jak zvládnout své vnitřní napětí zdravým způsobem. Vděčnost za sílu svých rodičů a jejich schopnost postarat se o mne a mé sourozence v náročných podmínkách, za jejich obětavost a neochvějnou lásku. Zdaleka nejsilnějším pocitem však bylo lpění na životě a vůle začít znovu, abych co nejlépe využil všechnu energii, kterou rodiče vynaložili, aby mi poskytli šanci na lepší život.

Ty přívaly lítosti a vděčnosti znovu zažehly oheň života v mém těle. Po pár hodinách mi srdce přestalo bít jako splašené a pocit, že můj život je na pokraji vyhasnutí, slábl. I když mne to úsilí zůstat naživu neskutečně vyčerpalo, dokázal jsem se postavit na nohy. Měl jsem jediný jasný cíl. Vzal jsem všechny „léky proti bolesti“, které jsem si sám předepsal, a vyhodil je. Toho dne jsem se hluboko v srdci rozhodl, že přestanu otupovat své smysly a vydám se na dlouhou cestu zpátky k lepšímu životu. Konec hazardování se životem jen proto, že se bojím svých emocí. Bylo mi jasné, že musím skoncovat se všemi drogami a začít být sám k sobě naprosto upřímný.

V té chvíli jsem ještě nechápal, co se uvnitř mne děje a proč jsem sklouzl ke špatným návykům, věděl jsem však, že částečně je na vině fakt, že jsem sám sobě lhal o svých skutečných vnitřních pocitech. Neměl jsem tušení, jak se z toho dostanu, instinkt mi však napovídal, že základem mé cesty vpřed musí být radikální upřímnost, silné odhodlání přestat si ničit zdraví nebezpečnými omamnými látkami a chuť vypěstovat si nové, zdravější návyky pro tělo i mysl.

Cesta zpátky byla dlouhá a těžká, změny se však pomalu projevovaly. Věděl jsem, že to nebude snadné a že osvojování dobrých návyků mi bude připadat jako vstupování do neznámého světa. A také jsem věděl, že jediný způsob, jak tu cestu zvládnout, bude kráčet po ní s odvahou a odhodláním. S ukrýváním jsem nadobro skoncoval.

Během těch let, kdy jsem sám sebe opustil, byla má mysl těžká a já jsem věděl, že musím najít cestu, na níž bych se cítil lehčí. Začal jsem zkoumat všechny části svého života a soustředěně dělal pravý opak toho, co mne přivedlo téměř k předčasné smrti: Konzumoval jsem potraviny, které mi dodávaly fyzickou sílu, cvičil a věnoval skutečnou pozornost svým myšlenkovým vzorcům, i když byly bouřlivé. Začal jsem prozkoumávat své vztahy s přáteli a členy rodiny a snažil se být trpělivý a laskavý tam, kde ještě nedávno v mém chování převládala hrubost a popudlivost.

Byl jsem detektivem ve vlastní mysli: Kladl jsem otázky a vedl důkladné vyšetřování, abych objevil zdroj svých problémů. Kdykoli se mne pokoušelo ovládnout nutkání uniknout pomocí drog, zaměřil jsem vnímavost dovnitř a důkladně si to napětí prohlédl. Pamatuji si, že jsem nacházel spoustu smutku a strachu, a také prázdnotu toužící po lásce. Později jsem zjistil, že tento prostor může naplnit pouze má vlastní láska a bezvýhradný soucit. Všech odpovědí na své otázky jsem se nedobral hned a skutečný původ svého utrpení jsem objevil, až když jsem začal meditovat. Nicméně ten jednoduchý úkon – beze strachu důkladně prozkoumat své nitro – uvolnil v mé mysli velké napětí. Prosté přijetí čehokoli, co jsem objevil, mi pomohlo dosáhnout nového pocitu pohody, i když jsem měl špatnou náladu. Utíkat před sebou samým vyžadovalo mnohem více energie než sebrat odvahu k přijetí samoty a míru.

První rok budování pozitivních návyků znamenal pro můj život obrovský posun. Necítil jsem se hned skvěle a zdaleka ne každý den stál za to. Většinu dnů jsem měl pocit, že svádím urputný boj. Od intenzivního zaměření na emoci, která mne děsila, po obyčejné čekání v zimě na autobus, kterým jsem jezdil do posilovny – nebylo snadné to nevzdat. Všechno mi to připadalo nové a obtížné. Krušné chvíle se střídaly s příjemnými, moje vytrvalost však nepolevila. Vrátit se k tomu, co bylo, nepřicházelo v úvahu. Návyky, které mi zpočátku přišly jako neproveditelné úkoly, se staly mou druhou přirozeností. A jak plynul čas, pocit štěstí byl častější a mé srdce se začalo cítit silnější. Bez ohledu na to, jak bouřlivé byly mé emoce, začínaly se objevovat kousky radosti. Stále jsem obracel pozornost do svého nitra a důkladně zkoumal, co to ve mně kypí, a jakmile začaly přibývat vnitřní změny, všiml jsem si, že se zlepšuje také můj vztah s rodinou a přáteli. Ten starý pocit těžké, stagnující energie postupně slábl. Před uzdravováním jsem se cítil jako cizinec ve své vlastní mysli a srdci. Tento pocit postupně mizel a já jsem se ve svém bytí začal cítit jako doma.

Ačkoliv už takhle jsem měl pocit, že pořád zažívám a poznávám něco nového, když mi v roce 2012 jeden kamarád řekl o meditaci vipassana, intuitivně jsem věděl, že je to něco, čemu se musím věnovat, abych proces svého uzdravování posunul o úroveň výše. Vipassana znamená „vidět věci takové, jaké ve skutečnosti jsou“. V rámci tichých desetidenních kurzů se člověk učí, jak sebepozorováním vyčistit podvědomou mysl.

Mé uzdravování započalo hned, jak jsem začal praktikovat radikální upřímnost, mnohem hlubší úrovně uzdravování se však otevřely poté, co jsem se pustil do meditování. Dělal jsem pokroky v meditaci a několikrát do roka se účastnil tichých kurzů a začal jsem se cítit nejen lépe, ale také svobodněji. Chvíli mi trvalo, než jsem dokázal meditovat doma, od roku 2015 jsem se však meditaci věnoval každodenně a poté se naplno projevily pozitivní změny v mém duševním zdraví. V roce 2016 jsem přestal pít alkohol a kouřit marihuanu a osvojil si životní styl bez jakýchkoli omamných látek. Měl jsem pocit, jako by ty dvě substance činily mou mysl těžkou, kdežto meditace se ji snažila udělat lehčí.

Zaměření pozornosti dovnitř skrze meditaci jsem vnímal jako intimní a osobní obrodu. Začal jsem poznávat sám sebe a lidskou mysl. Když jsem zavřel oči, abych cítil, co je opravdu uvnitř, otevřel jsem se celému vesmíru. Nejen že jsem získal vhled do své osobní emoční minulosti, ale začal jsem také cítit podtón pomíjivosti, která prostupuje veškerou realitu. Poznávání zrychlilo na novou úroveň, která překračovala meze vědomostí a vstupovala do sféry moudrosti. Jednalo se o druh poznávání, který nahrazoval vše, o čem jsem do té doby četl, o druh vhledu, který lze získat pouze přímou zkušeností. A posuny ve vnitřním životě měly okamžitý účinek na můj vnější život, zejména co se týče naslouchání své intuici. Svět byl v mém novém pohledu povýšen do vyššího rozlišení – vše okolo mne se díky rozvíjející přítomnosti jevilo jasnější a ostřejší. Sebeuvědomění začalo vyzrávat a silnější smysl pro vnitřní čistotu mi pomáhal překonat strach z toho, že budu sám se svými myšlenkami. Připadalo mi, jako by má mysl měla nový prostor, v němž si můžu cíleně vybrat opravdovější a méně škodlivé kroky, když se ocitnu v obtížné situaci.

Na tomto období nebylo nic dokonalého, žádný skvělý úspěch, žádný pocit úplného uzdravení či vyšší moudrosti. Nebyl jsem osvícený, cítil jsem se však lehčí. Získal jsem všezahrnující vztah se svým lidstvím a sílící schopnost přijmout pravdu, že odmítání změn činí život těžším. Přestože má mysl již není přetížená napětím a já jsem se naučil přebývat více v přítomnosti, stále cítím, že jsem plný nedokonalosti. Cesta k úplnému uzdravení a svobodě pokračuje. Dnes se cítím jako student, který má to štěstí, že se může učit z moudrosti přístupné každému, kdo pozoruje realitu v rámci těla.

uzdravení nespočívá v naplnění vašeho života potěšením

či v tom, že již nikdy nezažijete těžkou chvíli,

spočívá v tom, že jste opravdoví

a čelíte tomu, co cítíte,

takže se to nehromadí škodlivými způsoby,

zažívat chvíle sklíčenosti je lepší

než v sobě stále mít nezpracovanou bolest

Proč yung pueblo a proč tato kniha

Když jsem začal s meditací, vyjasnily se dvě věci: že hluboké uzdravení je možné a že lidstvo jako celek je mladé. Když mne sužoval smutek a úzkost, nedokázal jsem si představit, že je možné takovou tíhu učinit lehčí a zvládnutelnější zdravým způsobem. V prvním roce uzdravování – a zejména poté, co jsem začal s meditací – mne překvapilo, že se skutečně můžu cítit lépe. Za tímto novým pocitem pohody nestálo potlačování emocí ani žádná falešná představa, nýbrž skutečné a zřetelné zmírnění příčin mé duševní nespokojenosti. Docházelo k opravdové změně na elementární úrovni. Všichni se uzdravujeme jinak, protože každý máme jinou emoční historii, já jsem však pochopil, že uzdravení je otevřené a přístupné každému, kdo o něj usiluje. Uzdravit sám sebe může člověk tím, že se odpoutá od minulosti a napojí na přítomnost, aby mohl rozvinout svou budoucnost. A uzdravování postupuje rychle, když si osvojí praktiky, které se dobře spojují s podmiňováním, jež si postupem času vyvinula jeho mysl.

S pokračujícím poznáváním skrze meditaci mi v mysli opakovaně vyvstávala další myšlenka, a sice že lidstvo ještě nevyzrálo. Základní věci, které se v dětství učíme a praktikujeme (uklízet po sobě, mluvit pravdu, dělit se, chovat se jeden k druhému pěkně a neubližovat si), se dosud nepodařilo úspěšně aplikovat na úrovni celé společnosti. Tyto principy nám nicméně ukazují cestu k podpoře zdraví a harmonie všech lidí. Mám pocit, že právě v tomto století nadešla v historii lidstva speciální chvíle, kdy stojíme před velkými výzvami a vyrovnáváme se s velkými škodami, které si přímo i nepřímo sami způsobujeme. Tato chvíle představuje skvělou možnost posilnění naší vyzrálosti, abychom dokázali budovat svět, který již nebude strukturálně škodlivý, nýbrž strukturálně soucitný.

Tyto dvě myšlenky se spojují ve jménu yung pueblo, což doslova znamená „mladý lid“. Tento pseudonym odráží sociální výklad poukazující na blížící se růst a vyzrávání lidstva. Jméno naznačuje dobu, kdy se kolektivně přestaneme nechat ovládat krátkozrakostí a sebestředností a budeme si více cenit vzájemné propojenosti, v rámci níž se k sobě začneme chovat ohleduplně a laskavě. Vývoj způsobu, jakým lidstvo uvažuje a jedná, ovlivňuje celá řada faktorů, z nichž vyniká jeden hlavní: uzdravování jedince. Pro život v pokojném světě není nutné, aby se zcela uzdravili všichni lidé, když ale pokroky v uzdravování činí další a další jedinci, vytvoří se vlny, které mohou změnit trajektorii historie lidstva. Když se uzdraví více lidí, naše jednání se stane záměrnějším, naše rozhodování laskavějším, naše uvažování jasnějším a budoucnost světa bude světlejší.

Smyslem této knihy je propojit myšlenky osobní a globální transformace a ukázat, že obě jsou hluboce propleteny a ve svém působení se navzájem podporují. Doufám, že kniha poslouží nejen jako inspirace, ale též jako prostředek demystifikace osobního uzdravování a jeho přínosů. Primárně se sice zaměřuje na uzdravení jedince, překročením hlubších hranic a přesunutím se z návyků lidí na lidskou přirozenost se však dostává ke zkoumání toho, čeho lze dosáhnout, když se soucit rozšíří z mezilidské úrovně na úroveň strukturální. Cílem knihy je prozkoumat běžné poznatky a zkušenosti společné lidem, kteří se ponoří hluboko do sebe, bez ohledu na praktiky, které používají při řízení svého vnitřního světa. Přestože spektrum lidských zkušeností je velmi široké, určité univerzální lze vyzdvihnout, jelikož nám pomáhají lépe porozumět sobě samým i světu. Doufám, že poselství knihy bude jednou z mnoha sil, které podporují vytvoření světa bez systémového ubližování.

Meditace i nadále zůstává výraznou součástí mého každodenního života a psaní (jako yung pueblo) se pro mne stalo skvělým nástrojem zpracování toho, co se učím o uzdravování. Když jsem začal své zápisky zveřejňovat, doufal jsem, že alespoň některé najdou odezvu. Nikdy mne však nenapadlo, že útěchu a smysl nalezne v mé práci taková spousta lidí z celého světa. Důvěru, kterou jste do mne vložili, beru vážně. A budu ji chovat v úctě.

Kapitola 1

Sebeláska

Když se sám sebe zeptám, na čem jsem byl závislý, žádná konkrétní droga ani žádostivost nevyčnívá coby jediný zdroj, který mne zavedl do temnoty. Poté co jsem přestal ve velkém brát drogy, jsem si uvědomil, že jsem v podstatě užíval cokoli, co mi mohlo přinést dočasné potěšení ke skrytí prázdna uvnitř sebe, jemuž jsem neměl odvahu čelit. To prázdno nikdy nebylo nasycené ani spokojené. Žádná radost, kterou jsem pocítil, ani pozornost, kterou mi druzí věnovali, nikdy nebyla dostačující. Byl to pocit nekonečného prázdna, které mohlo pojmout celý svět, poté ho vyplivnout a stále mít dost prostoru pro nášup.

Změna přišla, když jsem ten problém přestal zakrývat potěšením a začal sám sebe vyživovat neodsuzující a upřímnou pozorností. Přesměrování energie do pozornosti upřené na všechny měnící se emoce mělo okamžitý účinek. Zbystření pozornosti zmírnilo mé ustavičné dychtění po dalším a dalším potěšení a já se přestal cítit rozedraný a vyčerpaný.

Na začátku své osobní cesty jsem neměl ponětí o pojmu sebeláska, určitě jsem však tuto praktiku využil jako klíčový odrazový můstek. Bez této laskavé a přijímající pozornosti, kterou jsem začal sám sobě věnovat, bych nebyl schopný posunout se vpřed k lepšímu životu. Sebeláska byla tím chybějícím článkem. Byla klíčem k celosti, kterou jsem podvědomě hledal. Objevil jsem, že uznání od druhých, po němž toužíme, nemá tutéž omlazující sílu jako uznání, pozornost a laskavost, které můžeme poskytnout sami sobě.

Co znamená sebeláska?

Cokoli silného a dlouhodobého vyžaduje pevný základ. Když se staví domov, pozornost se věnuje nejdříve základům, které celou stavbu ponesou. Jakmile jsou základy hotové, může se pokračovat v budování, rozšiřování a vytváření něčeho skvělého. Podobným způsobem funguje vývoj jednotlivce. Sebeláska je prvním krokem, na kterém stojí veškerý vnitřní i vnější úspěch. Sebeláska poskytuje vaší cestě energii a stabilitu. Představuje silný závazek k sebeobjevování a tomu, že svou nejvyšší prioritou učiníte pocit pohody.

Někdy v roce 2014 či 2015 nastal velký kulturní posun v souvislosti s ideou sebelásky. Všiml jsem si obzvláště toho, že toto slovo začalo mohutně pronikat do sféry sociálních médií. Já osobně považuji sociální média za fórum, v rámci něhož si lidstvo povídá, a v té době mi přišlo, že jsme slovo sebeláska kolektivně pochytili a začali se na něj dívat různými způsoby a ze všech stran, abychom lépe pochopili jeho skutečný význam. Mnozí lidé se sami sebe ptali, co pro ně sebeláska znamená, a já jsem si to slovo v sobě zpracovával. Přemýšlel jsem, zda je sebeláska skutečná, zda je potřebná, zda ji mohu upotřebit v každodenním životě, zda se nějak liší od sebestřednosti či jaký je vztah mezi sebeláskou a sebeuzdravením.

Zpočátku byla tato myšlenka obklopená komercializací a mainstreamová média prosazovala víru, že pocit štěstí a sebeúctu si lze koupit. Jedná se však o mylnou představu, která zaměňuje to, co člověk potřebuje, za to, po čem dychtí. Přesvědčení, že sebeláska znamená dát sám sobě všechno, co chci, zejména v materiálním smyslu, se do určité míry jeví v pořádku, ze zkušenosti mnohých lidí je však zjevné, že materiální věci mají svá omezení. Dopřání si drobných dárků či příjemné dovolené sice lze pod sebelásku zahrnout, sebeláska by se však neměla zaměňovat za materialismus. Materiální věci nám nezajistí úplnou rovnováhu mysli ani nedokážou zásadně uzdravit naši minulost. Při hledání útěchy ve vnějších či materiálních věcech je snadné zajít do extrému a přilévat tím olej do ohně dychtění, což v konečném důsledku vede jen k nespokojenosti. Budeme-li o sebelásce uvažovat pouze v souvislosti s tím, co si můžeme koupit či získat, neaktivujeme její sílu schopnou změnit život.

Druzí chápou sebelásku jako pokládání sebe sama na první místo za každou cenu. Mnozí by toto pojetí sebelásky bezpochyby rádi přijali, jelikož spousta z nás žije svůj život pro jiné a dostává se tak do začarovaného kruhu, kdy se snaží potěšit druhé, ale neudělá si čas na sebe. Pokud však budeme myslet jen na sebe, hrozí nám, že se chytneme do pasti ega. Budeme-li ve všech situacích stavět sami sebe na první místo, rychle se z toho může stát jiný druh extrému, který ignoruje blaho druhých a činí nás čím dál sebestřednějšími. Pokud vaše ego roste, vaše mysl je silně zneklidněná a zřejmě nedokáže jasně vidět realitu. Má-li sebeláska pomoci našemu životu, pak toto nemůže být správný směr.

Pro mne nejpřijatelnější chápání sebelásky je mnohem vnitřnější. Znamená to chovat se sám k sobě soucitně, upřímně a otevřeně. Přijímat každou část sebe sama bezvýhradně, počínaje částmi, které je snadné mít rád, a konče těmi hrubými a nedokonalými, před kterými se snažíme ukrýt. Sebeláska začíná přijetím, ale nekončí u něj. Skutečná sebeláska je naprosté přijetí všeho, čím jsme, a zároveň uznání, že máme prostor pro růst a odpoutání se od spousty věcí. Skutečná sebeláska je ošidná koncepce vyžadující, aby smysl pro rovnováhu dokázal využít svou transformační sílu – znamená to hluboce sám o sebe pečovat, ale nestát se egoistickým či sebestředným. Znamená to nepovažovat se již za méněcenného, ale zároveň si zachovat pokoru a nevyvyšovat se nad druhé. Největší přínosy sebelásky pocházejí z pozitivních interakcí mezi vámi a vaším vnitřním já. Sebeláska není pouze způsob uvažování, nýbrž soubor kroků.

Ve své nejvyšší podobě je sebeláska energie, kterou využíváme k rozvoji. Já sebelásku definuji jako „dělání toho, co je potřeba udělat, aby člověk sám sebe poznal a uzdravil“.

Opravdová sebeláska má mnoho aspektů a zahrnuje radikální upřímnost, budování pozitivních návyků a bezvýhradné sebepřijetí. Tyto tři pilíře společně uvnitř i zvenčí vytvářejí a podporují trvalý pocit sebelásky.

všude uvnitř vás

byla kdysi lež,

nyní je tam pravda,

pravda zlepšující

spojení mezi

vámi a vaším já

Radikální upřímnost

Radikální upřímnost – forma autentičnosti začínající uvnitř vás – je vroucí uznání, které jemně aplikujete na svůj vědomý život. Tento pohled na radikální upřímnost nespočívá v tom, že říkáte všem, co si myslíte. Je to kořen, z něhož vyrůstá sebeuvědomění. Dříve zavržené myšlenky a emoce jsou nyní přijímány. Kde jste dříve cítili nutkání utéct, tam si nyní troufáte čelit čemukoli. A více než cokoli jiného se přezkoumává jakákoli lež, kterou jste někdy sami sobě předložili, aby se mohla vyjevit pravda. Klíč k radikální upřímnosti tkví v tom, že se netýká vás a druhých lidí, ale toho, jak si rozumíte sami se sebou ve všech situacích bez ohledu na to, zda jste sami, nebo s druhými.

Radikální upřímnost nespočívá v tom, že sami sebe trestáte nebo si spíláte, ale že jste nepřetržitě v klidném kontaktu se svou pravdou. Udržovat tuto rovnováhu je zásadní. Radikální upřímnost se zpočátku může zdát jen stěží zvládnutelná, je to však dlouhodobý projekt. Chcete-li dosáhnout skvělých výsledků, musíte se tomuto procesu bezvýhradně oddat, zejména když začne být obtížný, abyste dokázali zavrhnout pokušení vrátit se k podvědomě motivovanému chování.

Půjdete-li i nadále cestou lží, bude narůstat i strach a jeho dva primární projevy – úzkost a hněv. Nejdříve máte strach z pravdy a poté lžete, abyste se tohoto strachu zbavili, a nevědomky se dostáváte do začarovaného kruhu, kdy nadále posilujete svůj strach, jelikož každá lež plodí další úzkost. Tento oheň strachu lze uhasit pouze pravdou. Neupřímnost je strach z pravdy.

Neupřímnost k sobě samému vyváří odstup. Čím více lží postupem času nahromadíte, tím více se sami sobě odcizíte. Když nedokážete přijmout svou vlastní pravdu, vzdalujete se od sebeuvědomění. Když se ve vaší mysli objeví lži, život se stane neprůzračným a je obtížné dešifrovat správné kroky, které potřebujete provést k uvolnění svého vnitřního napětí. Lži, které sami sobě předkládáte, se také projevují nedostatkem hloubky ve vašich vztazích. Hlubokého spojení s jiným člověkem nemůžete dosáhnout, pokud jste odpojeni sami od sebe.

Při praktikování radikální upřímnosti se tento odstup zmenšuje a vaše mysl začíná být klidnější. Říkání pravdy sám sobě je začátkem vnitřní harmonie. Díky této harmonii budou vaše vztahy okamžitě živější. Prozkoumáním své minulosti a odkrytím pravdy, kterou jste předtím odmítali přijmout, ve skutečnosti posilujete moc své upřímnosti. Vaše sebeuvědomění díky této vyšší úrovni přítomnosti vzkvétá. A vaše radikální upřímnost časem dozraje do bodu, kdy se stane nevyjednávatelnou – berete ji s sebou, kamkoli se vydáte, a v každé situaci se stává předností, která formuje vaše rozhodnutí.

Kde jste dříve sami sobě namlouvali, že všechno je v pořádku, tam si nyní připouštíte přítomnost neklidu či bolesti. Kde jste dříve sami sebe přesvědčili, že se vám něco líbí, tam si nyní připouštíte, že vám to přijde nepříjemné. Kde jste dříve popírali starou bolest, tam si nyní připouštíte, že za tím vězí vnitřní rána, kterou je třeba ošetřit.

Sebeláska je pozvání do našeho vnitřního světa. Když svou pozornost obrátíme dovnitř, narazíme na úplnost svého podmiňování. Radikální upřímnost není pouze pozorování toho, co nacházíme – vyžaduje také, abychom sami k sobě přistupovali se zvídavostí. Když se začneme zajímat a být zvídaví, stará energie, kterou jsme využívali k utíkání před sebou samými, získá nový účel, který nám pomůže proniknout hlouběji do své vlastní pravdy. Když narazíme na něco obtížného (například na nevyřešené trauma ze vztahu k jednomu z rodičů), necouvneme do negativity, ale místo toho se budeme snažit přijít na původ problému a uděláme vše pro to, abychom našli jeho kořeny.

Zvídavost je obzvláště užitečná, když se objeví intenzivní emoce. Když nás například přepadne smutek, můžeme se sami sebe ptát, odkud pramení. Když objevíme zatvrzelý vzorec, můžeme se sami sebe ptát, jak vznikl. Byla to snaha o přežití? Stojí za ním strach? Odkud tento smutek pramení? Kdy se tento vzorec začal utvářet? Co tento vzorec spouští a jak toto chování ovlivňuje můj život?

Zvídavost nám také může pomoci vysledovat jasnou trajektorii k naší transformaci. Jak se měníme a shazujeme staré vrstvy, budeme muset sami sebe znovu a znovu poznávat, a to tak, že se pravidelně budeme sami sebe ptát: Jaké jsou mé skutečné ambice? Co mi společnost zakódovala do mysli, co by tam ve skutečnosti nemělo být? S kým chci doopravdy trávit svůj čas? Jak mohu upravit své jednání, aby podporovalo můj nový vývoj?

Radikální upřímnost, posílená dovnitř zaměřenou zvídavostí, může přispět k zefektivnění naší transformace. Tato pohybová energie upřímnosti a sílící chápání sebe sama se mohou stát zdrojem síly, pomoci nám překonat staré překážky a zbavit nás zátěže, kterou jsme nikdy nezamýšleli nést.

Budování pozitivních návyků

Radikální upřímnost vede k budování pozitivních návyků. Když se smíříme s chováním, které jsme si postupem času osvojili a které omezuje naše štěstí a duševní pohodu, uvědomíme si, že si potřebujeme cíleně vybudovat nové návyky. Když jsme sami k sobě upřímní ohledně toho, co nám neprospívá, můžeme přesměrovat svou energii.

Jedna z prvních věcí, s níž jsem se vyrovnával poté, co jsem začal praktikovat radikální upřímnost, bylo to, že jsem sám sobě lhal o svém zdraví. Můj zdravotní stav byl neskutečně špatný. Srdeční rytmus mi narušovaly i nejmenší drobnosti. Plíce jsem měl vyčerpané a slabé a kvůli špatnému stravování jsem se neustále cítil unavený. Bylo mi jasné, že pokud chci svůj život obrátit k lepšímu, musím začít právě tady. Přestože to bylo nesmírně těžké, překonal jsem bariéru stagnace, začal jsem pravidelně běhat a do své každodenní stravy zařadil výživnější jídlo. Musím přiznat, že tyto změny zpočátku bolely. Moje tělo nepocítilo zátěž ze cvičení dlouhé roky a má mysl se chuti nových potravin vzpírala. Musel jsem se však překonat. Byl jsem odhodlaný žít novým způsobem, tudíž jsem musel čelit obtížím, které osobní transformaci někdy provázejí.

Budování pozitivních návyků je dlouhodobá záležitost a skutečné výsledky nepřicházejí okamžitě, ale teprve až zesílíte své odhodlání zůstat konzistentní. Když pochopíte, že budujete něco velkého, pomůže to zmírnit dychtění po rychlých výsledcích. Výstižně to vyjádřil James Clear ve své knize Atomové návyky: „Každým svým krokem hlasujete pro člověka, jímž se chcete stát. Jeden hlas výsledek neovlivní, ale jakmile se jich sejde spousta, stanou se důkazem vaší nové identity.“

Z vlastní zkušenosti vím, že snaha změnit vše najednou nefunguje. Lepší je zaměřit se na několik klíčových změn. A postupovat kupředu, až vám to, co chcete změnit, už nepřipadá jako strastiplné úsilí, ale jako vaše přirozená součást. V té chvíli víte, že jste uspěli.

Předělávat celý život a obrátit všechno vzhůru nohama by znamenalo rozmělnit svou energii do příliš mnoha směrů. Když nejprve vybudujete potřebný návyk, až je hluboce zažitý ve vaší mysli i těle, pak se snadněji přesunete do nových oblastí. Když zaměříte pozornost jinam, tak pozitivní návyk, jehož rozvíjení jste věnovali tolik času, nezmizí, jelikož jste s ním strávili dobu potřebnou k tomu, aby se stal nezbytným pilířem vašeho života. Když si nový návyk plně vnitřně osvojíte, cítíte menší napětí. Opakování takového návyku vám již nepřijde jako těžká práce, ale spíše jako snadná rutina, která vás dokonce může bavit. Když jsem začal každý den meditovat, připadalo mi to jako obrovský úkol, který musím dennodenně splnit, nicméně jsem vytrval a meditace se stala součástí mého života, který si dnes bez ní už nedokážu představit.

Když své sebelásce umožníte utvářet vaše rozhodnutí, přiměje vás ke zvýšení standardu, který máte sami pro sebe. Sebeláska není nesmírný pocit pozitivnosti, nýbrž upřímná rada, kterou potřebujete sami sobě dát, aby se vám skutečně dařilo. Pokud se zaměříte na opakování prospěšného chování, které rozvíjí vaši existenci zevnitř ven, omezíte trápení, které jste denně pociťovali.

Sebepřijetí

Sebeláska je prostředek, který nám umožňuje cestovat svým vlastním vnitřním vesmírem. Tato cesta je přínosná díky sebepřijetí, které během ní aplikujeme. Když se otevřeme sebeobjevování, otevře se nám náš vnitřní svět. Naše minulost, kdysi zahalená temnotou, se odhalí ve světle sebeuvědomění. Hluboká sebeláska, která v našem životě může provést podstatné změny, z nás učiní průzkumníky, kteří odvážně postupují vpřed vstříc hlubšímu pochopení skutečnosti, co z nás činí to, čím jsme. Bez sebepřijetí by jakákoli překážka, na kterou narazíme, naši cestu rychle pozastavila či ukončila nebo nás přiměla utéci zpět na známé území. Když však pochopíme, že na překážky prostě narazíme, a budeme připraveni na sebepřijetí, s větší pravděpodobností přijmeme těžší části svého podmiňování a budeme se hlouběji zabývat svou emoční minulostí.