The L,ong Answer

Copyright © Anna Hogeland, 2022

Translation © Alena Snelling, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub 978-80-7689-184-5

ISBN mobi 978-80-7689-185-2

Věnováno mé rodině

Elizabeth

Moje starší sestra Margot mi zavolala a prohlásila: „Nemusíš na to nic říkat, jen jsem ti chtěla povědět, že jsem potratila. Ale bylo to hodně brzy,“ dodala vzápětí. „Už jsem v pořádku.“

Nebylo mi z toho smutno, spíš mě to zaskočilo – nevěděla jsem, že byla těhotná ani že se vůbec o miminko snažili.

„Z nejhoršího jsem venku,“ tvrdila, „ještě že se to nestalo později. Takhle jsem si jenom asi týden myslela, že jsem těhotná. Jednodušší potrat to nemohl být.“ S Nickem se jim napoprvé zadařilo rychle. Narodil se jim Alex, kterému byl nedávno rok. Dalo se čekat, že jim to i napodruhé brzy vyjde. Ale kdo by napodruhé čekal potrat: jistě, statisticky je to pravděpodobnější než předtím. Útěchou jí mohlo být, že je plodná a že její tělo je schopné donosit dítě do termínu. Musí prostě posečkat ještě jeden menstruační cyklus, než se znovu zasnaží.

Prý k tomu nemá nic jiného. Prý si jen přála, abych se to dozvěděla od ní, ne od mámy. Chtěla mě ubezpečit, že se s ní pořád můžu bavit o svém těhotenství: volala, když jsem byla v devátém týdnu. Dlouho váhala, jestli mi o svém potratu říct, abych neměla pocit, že to před ní nemůžu zmiňovat, protože to by ji mrzelo.

„Opravdu,“ naléhala, „mám z toho jenom radost, nic jiného, to si zapamatuj. A vůbec, jak ti je? Snášíš to už lépe?“

Nebyla jsem si pak vůbec jistá, jestli bych se jí měla ozývat. Jestli se jí chce dál mluvit o potratu, i když tvrdila, že ne. Vlastně mě překvapilo, že mi o něm vůbec pověděla. Nikdy jsme se jedna druhé nesvěřovaly se svými bolestnými tajemstvími a já podobu našeho vztahu, kterou určila spíš Margot, respektovala.

Po několika dnech jsem jí poslala zprávu: jak se daří? Dej vědět, kdybys něco potřebovala. S Isaacem jsme jí pořídili voucher na padesát dolarů do pizzerie Moose’s Tooth. Odpovídala ve vší slušnosti: dneska dobrý, děkuju nebo to je od tebe hezký, ale jsem v pohodě. Pak už místo slov chodily jen emotikony s pugéty nebo žlutým srdíčkem. Na moji poslední zprávu, myslím na tebe, chci, abys to věděla, už ani neodpověděla, tak jsem další kontakt nechala na ní, ať to bude kdykoli.

Zavolala mi zase až po třech týdnech. Zrovna jsem se vracela z knihovny k sobě do bytu, když se na obrazovce mého telefonu objevilo její jméno. Projel mnou ostrý, rychlý záblesk naděje, že volá, aby mi řekla, že je těhotná, než jsem si uvědomila, že by neměla být, ještě ne, ještě chvíli ne. Místo toho mi vyprávěla o konfliktu s její přítelkyní Elizabeth. Trápilo ji to. I mě to několik následujících dní zaměstnávalo hlavu.

„Nějak ses zadýchala,“ poznamenala. „Všechno v pořádku?“

„Poslední dobou se pořád zadýchávám,“ vysvětlila jsem a zpomalila. „Někdo mi ty rovinky nahradil kopcovitým terénem.“

„Jen si počkej, až ti začne tlačit na plíce. A na močový měchýř.“

Jela zrovna vyzvednout Alexe z jeslí, chtěla si popovídat, dokud má v autě ticho. Shodly jsme se, že se nám oběma daří dobře. Sice jsem toho tehdy moc nenaspala – únava a nevolnosti si vybíraly svou daň, na román jsem se soustředila jen těžko. Zato přednášet nebylo tak náročné. Margot zrovna odsloužila šňůru dlouhých směn v nemocnici, před sebou měla vidinu kratších dnů. I mužům se dařilo dobře. Alexovi rovněž – už stál bez pomoci, i když samostatně krok ještě neudělal. Nejvíc si užíval banány a zipy. Ve městě Anchorage, kde žila Margot, bylo chladno a deštivo, zato u nás v kalifornském Irvinu bylo krásně teplo.

Na chvilku se rozhostilo ticho. Zaslechla jsem její blinkr, pak ustalo i jeho tikání.

„Promiň,“ řekla a já si nebyla jistá proč.

„Jsi v pohodě?“

„Jo, jo, to jenom… O nic nejde, fakt ne. Ani tě s tím nechci otravovat, jenže nevím, s kým jiným to probrat. Jde o Elizabeth. Pamatuješ si moji kamarádku Elizabeth?“

Elizabeth jsem osobně viděla jen jednou, vloni na letní grilovačce u Margot doma v Anchorage. Byli jsme tam s Isaacem na líbánkách. Máma se před Margot zmínila, že zvažujeme Aljašku. Margot pak trvala na tom, že u nich budeme na několik dní bydlet. Mají v podzemí k dispozici hostinský pokoj s vlastní koupelnou. Trochu mě tím pozváním zaskočila. Nebyla jsem si jistá, jak si to vyložit – několik předešlých let jsme si jen ze slušnosti párkrát krátce zavolaly o svátcích, nebo abychom si poblahopřály k narozeninám.

„Žiješ z doktorandského stipendia,“ přesvědčovala mě, „ubytování zdarma ti vytrhne trn z paty.“

Na grilovačce jsme toho s Elizabeth moc neprohodily. Bylo tam víc párů, všichni s malými dětmi. Elizabeth a její manžel Patrick většinu času marně tišili pláč svého čtyřměsíčního syna. Dorazili jako poslední a odešli jako první.

Jenže já toho věděla od Margot o Elizabeth hodně. Když jsme u nich přespávali, skoro žádná konverzace se bez zmínky o Elizabeth neobešla. Nikdy o svých přátelích tolik nemluvila. Sdělovala mi o Elizabeth víc, než jsem měla vědět. A tak jsem poslouchala pozorně. Bylo jasné, že Margot a Elizabeth pojí přesně to ženské přátelství, o kterém jsem čítávala v románech a pamětech a o kterém jsem sama snila celé dětství a dospívání, a vlastně i teď. Sama jsem ho nikdy s nikým nezažila, ani na moment. Takové to přátelství, které se přirovnává k sesterství, pokud tedy nemluvíme o sestrách, jako jsem já s Margot, které jsme si po většinu životů udržovaly jedna od druhé opatrný odstup.

Margot byla o necelé čtyři roky starší než já. Už dospívala, když já byla stále dítě. A pak odešla na vysokou – byla pryč, jen zřídka nás navštívila. Vyrůstaly jsme spolu na pěkném předměstí Bostonu. Z dětství jsem si odnesla četné rány, které starší sestra uštědří mladší, aniž jí to dá jakoukoli práci: zakroutí očima, prohodí uštěpačnou poznámku, nebo je naopak zticha, netečná. Hojily se pak několik dnů a při vzpomínce pálily i po letech. Třeba by to tak bylo, i kdybychom byly dvojčata. Třeba by to nic nezměnilo. Pro ni byl svět místem řádu, který si podmaní: její život připomínal řadu malých překážek, které jednoduše zdolá. Já se vždycky cítila tažená pod vodu, zoufale jsem lapala po dechu v nejistotě, jestli plavu ke dnu, nebo k hladině. A tak jsem se obsadila do role posluchačky. Zajímalo mě, jak lidé žijí své životy. Doufala jsem, že se od nich dozvím, jak žít ten svůj.

„Proč jsi tak tichá?“ prohlásila jednou Margot. To chodila ještě na střední. Koukaly u nás doma s kamarádkami na závěrečnou epizodu řady seriálu One Tree Hill. Přidala jsem se k nim. Postoupila jsem pohovku starším a seděla na polštáři na zemi. „Jako bys byla úplně blbá.“

Trhlinu mezi sebou jsme nikdy tak docela nezacelily, takže jsme se ani v dospělosti, kdy jsou čtyři roky jako nic, nepoznaly. Vyčkávala jsem, že mi dá nějaké znamení: muselo přijít od ní, protože já ji zajisté nikdy neovlivnila tolik jako ona mě. Znamení, že pro ni už nejsem žádné děcko, že jsem její sestra a že ji zajímá můj život. Ale nedočkala jsem se ho, a tak roky běžely dál a z nás se staly ženy žijící ve státech daleko od sebe, které neměly moc společného mimo dětství v témže domě a oříškově hnědých očí.

Margot měla Elizabeth hrozně ráda, to bylo hned jasné, přesto si nebyla jistá, jak dobře ji zná. Během těch pár dnů u Margot ve mně vybujela silná závist. Zafixovala jsem se na ženu, kterou jsem neznala a která zabrala tak záhy doposud prázdné místo v Margotině životě. Dlouho jsem se domnívala, že jestli ho někdo zabere, budu to já.

Právě tenkrát na Aljašce jsem dospěla ke stejnému prozření jako dneska: že se na mě Margot obrací jen ve chvíli, kdy přemýšlí o Elizabeth.

„Viděly jsme se na té grilovačce,“ odvětila jsem. „Byla tam i s Patrickem a jejich miminkem.“

„S Phinem.“

„Jo, s Phinem.“

„Myslela jsem si to. Elizabeth si sice nevzpomíná, že by se s tebou a Isaacem setkala, ale já bych přísahala, že tam tehdy byla.“ Margot se znovu odmlčela. Vzduch kolem ní se ztišil. V duchu jsem si představovala, že už zaparkovala u jeslí a kochá se výhledem na hory s bílými vrcholky. Motor nevypnula a dlaně drží u vytápění. Pokaždé ji vidím v mrazu, přitom byla teprve půlka října a k tomu odpoledne – třeba ani netopila. Přešla jsem křižovatku, která oddělovala koleje od ubytování pro doktorandy, kde jsem bydlela, stínila jsem si oči a natáčela se tak, aby do telefonu nefoukal vítr.

„Promiň, že tě s tím otravuju,“ zopakovala. „Je to hloupost, ale já to prostě nemůžu dostat z hlavy.“

„O co jde?“

„Elizabeth je znovu těhotná. Ve třináctém týdnu.“

„Aha.“ Čekala jsem, jestli něco řekne, ale mlčela. „To je jako já, už jsem taky ve třináctém týdnu.“

„Už? Ty jo, já myslela, že teprve v jedenáctém dvanáctém.“

„No, skoro ve třináctém. Za tři dny to bude dvanáct týdnů.“

Vydechla do telefonu. „No, takže, Elizabeth je znovu těhotná.“

„To je skvělé. Určitě má radost. Ale pro tebe to asi není úplně jednoduché, když jsi nedávno…“

„Ne, to vůbec,“ odmítla. „Nijak se mě nedotklo, že je těhotná. Teda, za Elizabeth jsem nadšená, stejně tak za tebe. Ona to přesně takhle plánovala, v den Phinových narozenin si nechala vyjmout tělísko a hned otěhotněla. Ani to do té doby nedostala.“

„Ví, co se ti přihodilo?“

„Ví. Ani jsem se jí to nechystala říct, ale byla jsem ze všeho tak vyčerpaná. Měly jsme jít na procházku, ale odpískala jsem to. Pozvala nás s Nickem na večeři, jenže ani na tu se mi nechtělo. Už to pomalu vypadalo, že jsem na ni nějak naštvaná, tak jsem jí to řekla. Byla překvapivě soucitná. Druhý den mi dokonce nechala u dveří čočkovou polévku. Od ní bych tohle nečekala.“

„Jsem ráda, že jsem jí to řekla,“ pokračovala. „O to nejde. Spíš je to tím, jak mi oznámila, že je těhotná. Rozhodilo mě to tak, že mi to ani nedává smysl.“

„Jak ti to oznámila?“

Zaslechla jsem dětský křik někde v její blízkosti, ale brzy ustal.

„Ne že bych nemohla z hlavy pustit, co řekla. Spíš všechno, co neřekla.“

Kývnula jsem hlavou a čekala, až bude pokračovat, než mi došlo, že mě nevidí. V tu chvíli jsem se snažila z náporu obrazů a vzpomínek vytáhnout všechno, co mi kdy Margot o Elizabeth pověděla, avšak hranice mezi tím, co Elizabeth kdy Margot přímo řekla, co si Margot z jejích výpovědí či mlčení vyvodila, a tím, co jsem si sama domyslela, už se stíraly.

Vylíčím teď vše, co jsem si myslela, že vím o Elizabeth v den, kdy mi Margot zavolala a zeptala se: „Pamatuješ si moji kamarádku Elizabeth?“ Celý příběh se mi v hlavě v následujících týdnech přetvoří (to až se Margot o své přítelkyni dozví víc a nové poznatky se mnou probere). Nestane se z něj snůška lží, ne ne, není to ani tak jednoduché, ani tak klamné. Stavbou se bude podobat rafinovanému výboru slabin, fakt a mezer, jež dohromady daly zdání celé pravdy: pravdy vyhrazené jen důvěrné přítelkyni.

•••

Margot a Elizabeth se poznaly, když Margotina kamarádka z vysoké Claire zjistila, že její spolužačka z lékařské fakulty se stěhuje do Anchorage, kam se Margot s Nickem přestěhovali jen před pár měsíci. „Propojím vás!“ navrhla tehdy Claire ve zprávě. Margot neváhala a přijala. Nadchlo ji pomyšlení, že by mohla mít v Anchorage přítelkyni. Až tehdy si Margot uvědomila, jak osaměle a izolovaně se cítila v městečku obepínaném lesy a chladnými mořskými vodami. Stěhovala se již několikrát: na vysokou (do Hanoveru), na medicínu (do Ann Arbor), na atestaci (do Filadelfie). Pokaždé se bez větší snahy rázem ocitla mezi vrstevníky více či méně podobného smýšlení, kteří tam byli taky noví a rovněž vyhledávali společnost. Přirozeně neočekávala, že by takovou komunitu našla při přesunu do Anchorage – koneckonců nepřestěhovala se tam právě proto, aby byla daleko od všeho, co dříve znala? –, přesto ji zarmoutilo, že se nevytvořila.

Claire brzo nato poslala skupinovou zprávu, v níž Margot a Elizabeth seznámila. Následně ještě napsala Margot zvlášť: „Elizabeth není zrovna nejvřelejší a nejsrdečnější. Těžko říct, jestli si budete rozumět. Stejně byste se měly potkat, třeba to klapne!“

Margot to rozladilo. Claire ji měla upozornit předtím, než je seznámila. Mohla se tak doptat dál, aby zjistila, co tím myslí, a sama by si rozhodla, jestli se s tou ženou chce seznámit, podat jí přátelskou ruku. Margot si pak vzpomínala, jak nesoudná jí Claire na vysoké přišla ve vztazích, přátelských i partnerských. Na poslední akademický rok se odstěhovala mimo kampus se skupinkou dívek, které se Margot zdály ještě povrchnější a zlomyslnější než Claire. Jenže seznamovací sms už proběhla, a tak měla Margot jistou povinnost. V Anchorage žila déle, měla napsat první. A tak odeslala zprávu zvlášť přímo Elizabeth, v níž ji přivítala ve městě, a zároveň ji pozvala i s manželem na večeři, aby si to ještě nerozmyslela.

Margot zaskočilo, že Elizabeth odpověděla obratem, a dokonce použila dva vykřičníky a smějící se emotikon. Následující pátek krátce po sedmé večer u jejich dveří stáli Elizabeth a Patrick a s nimi i kytice růžových tulipánů a lahev malbecu.

Jen co vkročili dovnitř si Elizabeth, aniž ji k tomu kdo vybídl, sundala dřeváky (tytéž, co má i Margot, jen v odstínu spíše kávově hnědé než vínové a tak o dvě velikosti menší) a prohlásila: „U vás je to už teď opravdu jak doma. Dokonce je cítit, že tu někdo bydlí. V dobrém slova smyslu. U nás to smrdí po lepence.“

„Díky,“ řekla Margot. „Nevím, máme ještě dost práce.“

Pořád jí ten dům přišel pustý. Její pohovka, knihovny a lampičky z vysoké jí najednou přišly jako studentský nábytek v dospělém příbytku.

„Opravdu,“ přitakal Patrick, „používáme banánovky místo konferenčního stolku.“

Sice to byl jen vtípek, třebaže pravdivý, ale Margot se díky němu trochu uvolnila. Brzy se usadili ke stolu, čekala na ně šakšuka s feta sýrem a opečené bagetky s česnekem. Prostřeno již bylo na látkovém prostírání, které Margot koupila v Targetu jen před pár hodinami. Během chvilky probraly, jak se znají s Claire. Elizabeth se přiznala, že Claire je vlastně spíš známá. Chodily spolu na pár seminářů. Margot se ulevilo, avšak zároveň o to víc zpozorněla. Elizabeth se pak odmlčela a po celý večer se vyjadřovala ze všech čtyř nejúsporněji. Ani její neutrální výraz moc neprozradil, pro Margot bylo těžké jej rozklíčovat. Byla pěkná, snad i vyloženě krásná, sportovní postavy, s výraznými rysy, zelenýma očima, černými vlasy a světle hnědou pokožkou, měla tmavě olivovou pleť. Margot si připadala bledá, drobná a obyčejná. Cítila, že si ji Elizabeth neoblíbila. Během večeře Margot dál pozorovala Elizabethiny rysy, odstín její pleti ve skomírajícím kuchyňském světle. Zjistila, že ji štve a zahanbuje zároveň, že se snaží, ale nemůže přijít na její etnikum.

Naštěstí Patrickovi se nepříčilo vyprávět historky, které protahoval o něco déle, než bylo nutné. Margot ocenila lehkost, s jakou si počínal v konverzacích, a jak dokázal svou pozornost směřovat jak na Margot, tak na Nicka, nikoli jen na Nicka. Patrick vyprávěl o dni, kdy se stěhovali – nejmrazivějším dni v roce, bylo deset stupňů pod nulou, a on ve tmě spatřil tři postavy, které vypadaly jako nestvůry, a tak si myslel, že už mu přeskočilo, než zjistil, že to jsou losi –, vtom ho Elizabeth jemně přerušila a dodala: „Byly to dvě krávy a tele, žádný býk, aspoň já jsem žádného neviděla.“ Margot rázem došlo, že Elizabeth není odměřená. Trvá jí, než se osmělí.

Od té chvíle si Margot všímala, že kdykoli Elizabeth promluvila, nebylo jí tak docela jasné, jak dopodrobna se může vyptávat a kolik toho o sobě může prozradit, a tak mnohdy jen dokreslovala Patrickovy historky, do svých se nepouštěla. Blahořečila dům a jídlo („To je opravdu křupavá kůrka, přitom uvnitř je to nádherně vlahý chléb, jak se ti to podařilo?“) jakoby ve chvílích nejistoty, když si najednou uvědomila, že už dlouho nepromluvila. Margot si nebyla jistá, jestli to nejsou jen plané lichotky. Tak či onak s tím neměla problém.

Margotinu hypotézu o Elizabethině stydlivé povaze narušila chvíle, kdy po Nickově proslovu o tajícím permafrostu následovalo krátké, zasmušilé mlčení, jež přerušila Elizabeth otázkou: „Máte izolovanou podlahu?“ Margot s Nickem zakroutili hlavou a Elizabeth si povzdychla, vůbec se nesnažila skrýt svůj nesouhlas. „Jde o to, že v domech s tepelnou izolací teplo tolik neuniká do země. Já bych si bez toho dům nekoupila, obzvlášť ne tady. Stojí to dost peněz, ale zvládli byste to i sami. Zvažte to.“

Po večeři si Margot vůbec nebyla jistá, jak na ni Elizabeth působí, a ještě méně tušila, jaký dojem udělala ona na Elizabeth. V následujících dnech mi Margot pověděla, že se kolikrát dívala na telefon, jestli jí náhodou nepřišla esemeska od Elizabeth, třeba poděkování za večeři nebo pozvání k nim domů. Nic nedorazilo. A ona zjistila, že ji to mrzelo.

Tři týdny od večeře, kdy Margot už ani nečekala, že se jí Elizabeth ozve, naplánovala její budoucí přítelkyně společnou procházku. Jen ona a Margot. „Nemáš zítra čas?“ napsala. „Už nějakou dobu se chystám vyzkoušet jednu trasu.“ Margot na to kývla. Byla nadšená a nervózní z toho, že spolu budou s Elizabeth samy. Už je to několik let, co se spřátelila s někým za sebe, ne za celý pár „Margot a Nick“. Vůbec netušila, jak moc si přála přítelkyni jen pro sebe. Ne že by mezi nimi v manželství byla nějaká potíž, o které potřebovala Margot mluvit, spíš ji těšila představa, že kdyby ta situace vyvstala, mohla by to s Elizabeth probrat. I když šlo o nevinnou schůzku, vyvolala v ní pocit pokoutného setkání: jako by zas byla malá holka.

Kousek za městem, na dosah volné přírody, šlapaly s očima přibitýma ke strmé kamenité cestě, nehleděly na sebe, a tak se obě pohodlněji rozpovídaly. Elizabeth upřímně hovořila o tom, že si pořád není jistá, jestli je pro ně jejich nový dům to pravé, líčila své kolegy na poliklinice v centru města. Při výšlapu se kochaly ostrými vrcholky lesa Chugach, které zdánlivě stoupaly společně s nimi. I Margot se rozhovořila, o samotě, která na ni padla poté, co odezněl adrenalin ze stěhování, o tom, jak si připadá neschopná, když má v nemocnici léčit děti sužované nemocemi, o kterých do té doby neslyšela. Když se blížily ke konci, svaly měly zahřáté a znavené, zato povídání nabylo na lehkosti, jedna na druhou se otáčely na stále delší časové úseky, když zrovna nezdolávaly pěšiny plné kamenů a kořenů. Margot stále netušila, jak si vykládat některé Elizabethiny poznámky a odmlky, přesto věděla, že k ní chová jistou náklonnost a že je to náklonnost vzájemná.

Toho jara Margot otěhotněla a dva měsíce nato byla v jiném stavu i Elizabeth. Margot s Nickem počali na druhý pokus, zato Elizabeth s Patrickem se snažili už osm měsíců. Elizabeth už se poohlížela po prvních krocích k léčbě neplodnosti: den před prvním plánovaným sezením jí vyšel pozitivní test. Když jejich přátelé z atestací a z medicíny oznamovali těhotenství nebo nového člena rodiny na Facebooku nebo v hromadném e-mailu (jako by co týden něco přišlo, včetně oznámení od Claire – koneckonců už byli hotovi s atestacemi a táhlo jim na čtyřicet), Elizabeth s Margot se pokaždé vyjádřily jaksi abstraktně ve smyslu, že v dohledné době plánují rodinu. Ani jedna ovšem nepřiznala, že už se o ni snaží.

Když Margot vylezlo bříško, zašly s Elizabeth nakupovat do centra na Páté Avenue, nikde jinde na Aljašce neměli obchod Motherhood Maternity. Koupily si dohromady pěkné šaty, saténové černé, každá si je mohla vzít na vánoční večírek v práci. Elizabeth byla o nějakých osm centimetrů vyšší, širší přes boky a ramena, ale tohle byly šaty dost volné, navíc v pase se daly stáhnout, takže jim padly oběma.

Těhotenství bylo pro Elizabeth těžší, pamatuju si, že mi to Margot vyprávěla. Prvních dvacet týdnů jí bylo špatně většinu dne. Cítila se vyčerpaná, přitom si přes den neuměla odpočinout ani v noci zklidnit mysl natolik, aby usnula, a tak v brzkých ranních hodinách pojídala brambůrky v kuchyni a pletla deky ze žluté příze na pletacím stavu pro začátečníky. V létě a na začátku podzimu se jí tyto ranní hodiny staly jedinou skrýší před sluncem, které nikdy tak docela nevyšlo ani nezapadlo. Zůstávala vzhůru, aby zažila noc. Kolem sedmé ranní ji probudila Patrickova ruka na jejím rameni, usnula na chvilku, víc to být nemohlo.

Jediné, při čem se Elizabeth cítila lépe, byla chůze. Na sklonku podzimu, kdy už se blížila zima a rázem se denní světlo smrsklo jen do pár hodin tlumených paprsků, Margot často vyzvedávala Elizabeth a společně pak chodívaly k jezeru. Od té doby, co otěhotněly, nechtěla ani jedna zdolávat trasy vedoucí příkrým údolím za městem, jak tomu bylo dřív. Teď upřednostňovaly jezero s dlážděnými ochozy, odkud měly hory stále na dohled a cítily mořskou sůl, i když nikdy nevyšly z dosahu nad dvacet minut do nemocnice nebo do jednoho z jejich domů. Elizabeth s sebou nosívala pytlík slaných krekrů, kdyby ji náhodou začal tlačit žaludek. Díky chůzi, chladu a povídání Elizabeth alespoň na chvilku pozapomněla na tu nevolnost a na to, kolik dní ještě zbývá do dalšího ultrazvuku.

„Třeba teď nemám mít dítě,“ zmiňovala Elizabeth opakovaně. „Třeba bych ho neměla mít vůbec. Klidně je možné, že je to ta největší blbost, co jsem kdy udělala.“

Margot si nikdy nebyla tak docela jistá, jak zareagovat, když takhle Elizabeth mluvila, tak toho moc neřekla. Přesto se někdy sama svěřila se svými obavami z vlastního těhotenství a trochu přeháněla, jenom trochu: protahovala odstup, který teď cítila mezi sebou a Nickem, prohlubovala strach o to, že ji nebude milovat stejně, jakmile se jim miminko narodí.

V měsících, kdy byly obě těhotné, se Elizabeth během procházek kolem jezera často rozhovořila o své minulosti s Patrickem, jako by ve svém příběhu hledala odpověď na otázku, kterou si neuměla položit. Margot se zdálo, že jsou Elizabeth a Patrick spokojení, přinejmenším nejsou nespokojení. Patrick by Elizabeth nikdy nepřerušil, když mluví. Elizabeth doplňovala a opravovala Patrickovy historky stylem, ze kterého nečpěl žádný nesoulad. Každý nejprve doléval víno tomu druhému, než se natočil ke své sklenici. Margot si dávala pozor, aby jí neunikly žádné známky hlubšího sváru, jenže z Elizabethina vyprávění nikdy neprosáklo nic, co by odsoudilo Patricka nebo jejich manželství k neúspěchu.

Přesto přese všechno, když mi toho dne Margot zavolala s dotazem: „Pamatuješ si moji kamarádku Elizabeth?“, mě okamžitě napadlo, že se mi chystá říct, že ji Patrick nechal s dítětem samotnou a že to vůbec nebyl tak slušný muž, za kterého ho měla. Jenže kdyby mi Margot volala s tímhle – a že nevolala – asi by její hlas zněl jinak. Ne tak zatrpkle, smutněji, byla by v něm tíha obav o druhou, ne o sebe samu.

Jejich vztah probíhal z většiny na dálku, Elizabeth vyprávěla Margot. Každý si dělal atestaci jinde, dle toho, kam ho přijali: Patricka do Chicaga, Elizabeth do San Franciska. Chodili spolu jen krátce, když si museli položit otázku, jestli má cenu vztah udržovat, a tak se přiklonili k tomu, že se rozejdou. Jenže když nadešel čas se jeden od druhého odstěhovat, rozhodli se, že to alespoň zkusí, a to moc dobře věděli, že při třech letech vztahu na dálku mají mizivou šanci na přežití.

Zvládali se vídat během každého volna, někdy se navštívili jen na prodloužený víkend. Střídali se v tom, kdo zrovna sedl na letadlo, a o cenu letenek se dělili. První dny pociťovali tolik napětí jako nadšení. Osobní rozhovory nahradily ty telefonické, znovu se poznávali, učili se gesta a způsoby toho druhého, jak jsou cítit, co cítí, jak vypadají jejich těla, kdy podléhají sarkasmu, zvuky, které vydávají, když spí: Elizabeth si najednou plně uvědomovala, kolik se toho může změnit během krátkého odloučení. Někdy se jí zdálo, že byl Patrick naprosto odlišný, jako by i jeho nos a vlasy vypadaly jinak, a to pak odolávala impulzu se s ním na místě rozejít. Někdy ji zas vystrašilo, že si třeba myslí totéž o ní, a tak se přistihla, jak si zakazuje žádat ho o ruku, přerušovat svou atestaci a stěhovat se do Chicaga, alespoň do doby, kdy ji miloval stejně jako ona jeho. Pocházel z velmi bohaté rodiny z manhattanské Upper West Side, zatímco ona ze středostavovského prostředí městečka Orono v Maine. Obávala se, že si Patrick uvědomí, že v Elizabeth nespatřuje dlouhodobou partnerku, zatímco ona si zrovna uvědomovala, že v Patrickovi vidí životního partnera. Tísnili se ve svých uzounkých pokojích stranou od spolubydlících a Elizabeth přitom pátrala po nápovědách, které by ji dovedly k tomu, jak o ní Patrick smýšlí: hledala je v jeho dotecích, slovech, polibcích, v jeho přítomnosti vedle ní po milování.

Po několika dnech se jeden vedle druhého zas uklidnili a Elizabeth si navykla vídat ráno Patricka vedle sebe, začali si společné chvíle užívat spíš než podrobovat je neustále rozboru, a návštěva byla u konce. Vezla ho na letiště, zaparkovala na krátkém stání, před bezpečnostní kontrolou ho objala a políbila, někdy chybělo málo, aby se rozplakala, když se k ní otočil zády a dal se na odchod.

V závěrečném roce atestace ji překvapil návštěvou na prodloužený víkend spojený s oslavami konce války, kdy ji zároveň požádal o ruku. Položil prstýnek před ní na stůl v plné thajské restauraci, do které často chodívali: diamant, který z obou stran doplňoval safír. Předražený a výstřední, pomyslela si prý zprvu Elizabeth. Představa, jak pro ni vybírá prsten, který se jí nebude líbit, a jak by se styděl, kdyby to věděl, ji rozplakala, když řekla své ano. Překvapil ji pouze návštěvou, žádostí ne. Měsíce to probírali – po Skypu, po telefonu, ale i pozdě do noci, když leželi vedle sebe v posteli během svých občasných návštěv – a oba věděli, že řekne ano, když ji požádá, ať to bude kdykoli. Tou dobou už přišla nabídka z Anchorage, Patrick se chystal hledat práci. Protentokrát se přestěhují společně.

Prsten to nebyl těžký, ale zatrhávaly se o něj svetry a šály. Odrážel jí světelné paprsky přímo do očí, když držela volant nebo psala na telefonu. Začala nosit i starožitný stříbrný náramek, dar k promocím od jejího strýce, aby na jejích holých rukách nevypadal prstýnek tak nepatřičně. (Ten náramek, všimla si Margot, se jí pořád houpal na ruce.) Když se jí po letech nošení a pocení rozpadl kožený pásek u hodinek, nahradila ho stříbrným řemínkem. Začala více pěstit své nehty, často je pilovala a jemně zatlačovala kůžičku kolem nich dolů. Jednou když měla volno a cítila se dost neklidná, bylo to asi týden poté, co ji Patrick nechal doma s prstenem, si vyšla do Essence Nails, maličkého nehtového salonu v přízemním nákupním středisku, mnohokrát ho míjela na cestě do nemocnice, a tehdy si poprvé od maturáku dopřála manikúru. Nejdřív na nehtu u palce vyzkoušela různé barvy, než se vyslovila pro lesklý rudý odstín s názvem Tra-la-la! Pozorovala, jak žena naproti ní tvaruje, brousí a leští její nehty, jak zkracuje kůžičku kolem nich a pak na ně nanáší barvu s přesností a soustředěním chirurgů.

Elizabethiny ruce poté vypadaly nádherně. Když k nim shlédla, překvapily ji. Nerozuměla tomu, proč se cítí zahanbeně, když jí je kolegové nebo pacienti pochválili. Nádobí se jí v kuchyni vršelo dva a půl dne, jak se bála, že saponát zničí precizní dílo té ženy tak brzy poté, co jej dokončila.

Když se podívala na své nehty a ruce a ten šperk na prsteníčku, někdy ji vrtalo hlavou, jestli se náhodou nějakým způsobem, kterému nerozuměla, nestala ženou, která by takový prsten nosila. Stát se jí se zdálo být jednodušší než říct Patrickovi, že se jí ten prsten nezamlouvá a že tou ženou ještě není. Nezeptala se ho, podle čeho ho vybral. Bála se totiž, že pravdou bylo, že ho našel sám a byl si jistý, že si ho zamiluje. Bude lepší, zvolila, to nevědět a raději si představovat, že vešel do nóbl zlatnictví naproti Central parku se svou matkou, která jej vybrala ze skleněné výlohy. Šperkař ji tam přesvědčil, že je to dokonalý kousek, a ona rázem přesvědčila Patricka. Přestože si pomyslel, že je to na Elizabeth trochu přehnané, jejich odbornost ho zviklala. V téhle verzi jeho výběr takřka nehrál roli.

Později se Elizabeth rozhodla, že si prstýnek oblíbí, a brzy nato si ho už sotva všímala.

Vzali se o pár měsíců později na Manhattanu při malém obřadu na radnici, kterého se zúčastnili rodiče a Patrickovi dva mladší bratři a starší sestra. Následovala večeře o sedmi chodech v potemnělé francouzské restauraci na rohu Amsterdamské a Sedmdesáté deváté. Elizabeth na sobě měla krémové koktejlky, které si před týdnem zakoupila ve slevě v Macy’s. Ani jeden nechtěl velkou svatbu, k úlevě Elizabethiných rodičů a nevíře Patrickových. Na druhou stranu oni již dvě opulentní svatby zařizovali a jeho nejmladší bratr prý brzy požádá svou přítelkyni o ruku, takže na snoubence tolik netlačili.

Elizabeth se to už zdálo tak dávno, i když tomu tak nebylo. Byli svoji jen pár měsíců, než se přestěhovali do Anchorage. Elizabeth otěhotněla do roka od svatby. Neuběhly tedy ani dva roky od svatby, a už z nich byli rodiče. Je to můj manžel, pomyslela si často Elizabeth, když se vzbudila a pohled jí padl na spícího Patricka vedle ní, jako by ve spánku pozapomněla, že teď sdílejí lože, dům i život. Tohle je otec mého dítěte.

•••

„Co tím myslíš? Co jsi od ní chtěla slyšet?“ zeptala jsem se Margot. Telefonát narušil mírný šum a já si vzpomněla, jak daleko od sebe jsme, kolik země a vody nás od sebe dělí. „Co se stalo?“

„Řekla prostě: ‚Jsem ve třináctém týdnu.‘“

Zrovna se procházely kolem jezera, pokračovala Margot ve svém vyprávění, a Elizabeth jí to sdělila v krátké odmlce v konverzaci, jakoby mimoděk.

„Opravdu?“ reagovala Margot. Elizabeth promluvila tak klidně, bez jakéhokoli napětí nebo náboje, že Margot chvíli trvalo, než jí došlo, co má na mysli. „Elizabeth! To je skvělé. Moc gratuluju!“

„Nesnáším těhotenství,“ odvětila Elizabeth. „Je mi úplně nanic. Ještě než jsem si udělala test, mi bylo celou dobu zle. Je to ještě horší než s Phinem, přitom s Phinem to bylo taky hrozný. Pořád je mi na zvracení, ale nic ze sebe nedostanu.“

Prý se jí o zvracení i zdálo, probudila se a spěchala na záchod, jenže z ní vyšly leda sliny. Zažívání se jí výrazně zpomalilo, cítila se jako velryba. Nebylo jídla, o kterém by chtěla slyšet, jenže nejhůř se jí dělalo, když dostala hlad. Co půl hodiny se nutila do suchého toastového chleba a krekrů. Tentokrát jí nic neudělalo lépe. Ani chůze. Při jídle se jí zvedal žaludek a počítala zbývající kousky na talíři jako dítě, které by nechtěla vychovat.

Když čekala Phina, řekla to Margot hodně brzy, už v šestém týdnu. Margot byla Elizabethinou první přítelkyní – věděla to dokonce dříve než její matka. A tak tentokrát Margot zvažovala, proč Elizabeth vyčkávala tak dlouho. Třeba jí to mělo dojít. Třeba Elizabeth předpokládala, že to Margot už ví. Pravda, když šly naposledy, před třemi týdny, do Moose’s Tooth i s manžely, tak Elizabeth nepila pivo a zdála se unavená a trochu podrážděná, snad to bylo ono, avšak Margot to přiřkla Phinovu spánku, který se v poslední době nějak zhoršil, a tomu, že nově, zničehonic odmítal mateřské mléko. To Elizabeth mrzelo víc, než by kdy čekala, jako by to bylo první z celé řady toho, co matka dopřeje svému synovi a on odmítne, jako by to tak šlo dál, dokud mu nebude mít co nabídnout a on ji už nebude potřebovat vůbec.

„Nějak se pro tohle miminko nedokážu nadchnout jako tenkrát pro Phina,“ přiznala Elizabeth. „Už vím, do čeho jdu. Vím, kolik povinností člověk s dětmi má. Dvě děti pod dva roky mi teď zní jako krutý a nevídaný trest.“

Margot se držela zpět, nepřipomněla Elizabeth, že to tak chtěla, že to tak celé naplánovala a že v sedmatřiceti má štěstí, že počali tak rychle a do třináctého týdne se dostali bez jakýchkoli potíží. Měla štěstí, že na rozdíl od rodičů mnohých Margotiných pacientů má vedle sebe tak starostlivého manžela, že má dobré zdravotní pojištění a stabilní, dost vysoký příjem, který zaplatí všechny potřeby, školku, chůvy a mnoho dalšího, co nepotřebují. Ale pomlčela a poslouchala. Nechala svou přítelkyni promluvit o svých obavách a o vzteku, který před všemi ostatními pravděpodobně zůstane skrytý.

Jakmile se Margot vrátila domů z procházky, rozplakala se. Vyndala Alexe z kočárku a položila ho do postýlky, kde díkybohu během chvilinky usnul během toho, co ji pozoroval, jak pláče a pusinkuje ho s mokrými tvářemi – v očích neměl soucit, spíš zvídavost. Byl to milý, sladký chlapec, stejně jako jeho táta, to už teď věděla. Margot nebrečela často, ani ve chvílích, kdy si říkala, že by měla. Dovolila si to. Podvolila se pláči, dokud ji nebolely břišní svaly. Ve spáncích jí tepalo a nos měla ucpaný. Brzy už z breku vyprchaly emoce, ale zbyl z něj fyzický symptom, který neuměla na vyžádání zastavit, něco jako škytavka. Opláchla si obličej chladnou vodou. Vlezla si do horké sprchy. Pak připravila těstoviny se sýrem – hotovku, což si normálně povolila, jen když byla nemocná nebo sama doma.

Usnula na pohovce, kde ji našel i Nick, když dorazil domů. Oči měla podlité, jako by ji ochromila alergická reakce. V postýlce plakal Alex v pročůrané plíně. Nick ho vyndal, přebalil a předal jí ho. Margot mu pověděla, že Elizabeth je znovu těhotná, ve třináctém týdnu. On na to: „Á, tak proto jsi tak smutná, to chápu.“ Ale ona že ne, že tím to není, a taky si to upřímně myslela.

To už nebrečela. Byla naštvaná. A přemohla ji bolest hlavy, jakou neznala. Musela si lehnout a dát na čelo teplý obklad. Ani po třech paralenech to neustoupilo. Přála si to zaspat a rozčílila se i na Nicka, že ji probudil.

Do telefonu mi řekla: „Nick se mě pořád vyptával, proč jsem tak smutná, proč tak naštvaná, a že mám právo se tak cítit a podobně, jenže já nemohla s jistotou říct, co se děje ani co cítím. Nezdálo se mi to jako adekvátní reakce, přesto se mi to dělo – proti mé vůli. Nick řekl, že kuře už jsme dojedli, a co prý bude k večeři, a já mu na to jenom chtěla říct, ať drží hubu a nechá mě na pokoji a ať si do háje přijde sám na to, co bude k večeři a přestane mě s tím otravovat, jako by to byla jenom moje záležitost, jako bych nepracovala tolik co ty, jako bys nebyl dospělý chlap – vždyť jsi přece nechtěl manželku, jako byla tvoje máma, přitom očividně chceš, tak si ji běž najít. Přemáhala jsem puzení házet všechny cennosti na zem: vázy, sklenice na víno, svatební dary. Takové nutkání jsem nikdy nezažila. Prostě jsem chtěla vidět, jak se roztříští.

Asi jsem si přála, aby Elizabeth bývala řekla: ‚Mrzí mě, žes potratila.‘ Nebo ani to ne. Nemuselo se to týkat mě. Ale třeba: ‚Vím, že to bude náročné a že mi bude blbě, stejně jsem za to těhotenství vděčná.‘ Vždyť by ji to nic nestálo. Myslím, že být na jejím místě, řeknu to, aby věděla, že pamatuju i na ni. Teď si připadám jak sobec, když si myslím, že je sobec ona.“

Margot se mě zeptala, co by s tím měla dělat. A jestli vůbec. Poradila jsem jí, ať si o tom s Elizabeth promluví, až nebude tolik rozrušená. Taky jsem jí řekla, že být Elizabeth, tak bych to chtěla slyšet.

„Já ti nevím,“ opáčila Margot. „Možná bude nejlepší to nechat plavat. Až znovu otěhotním, určitě to bude jednodušší. Možná si s ní promluvím… Musím si to nechat projít hlavou.

Ale co ty, pověz mi, jak se ti daří,“ řekla, když zhluboka vydechla. „Už se těšíš na druhý trimestr?“

O několik dní později jsem se položila na křeslo ne nepodobné zubařskému. Isaac se posadil na skládací židli vedle mě. Neviděla jsem na něj, ale mohla jsem ho držet za ruku. Koukat jsem měla na širokoúhlou obrazovku přidělanou na zdi. Ultrazvuk mi prováděla žena v našem věku s pěkným, kulatým obličejem. Rozetřela mi teplý gel sondou po mírně vystouplém břiše.

Přemýšlela jsem, jestlipak náhodou Elizabeth taky nečeká screening dneska. Třeba přímo v tuhle chvíli. V podobné vyšetřovně.

Před čtyřmi týdny vypadalo miminko na prvním ultrazvuku jako šmouha plující vesmírem. Byla jsem přesvědčená, že ve mně nic není. Zdálo se to všechno až příliš dobré: otěhotnět na první pokus, to se nestává. Jenže přesto tam ta šmouha byla: na správném místě a s bijícím srdíčkem. Fotky jsme si pověsili na ledničku a střežili je, aby na ně nic neukáplo nebo je nic nezamastilo. A teď jsme na obrazovce zpozorovali dokonce nohy a bradu a něco, co připomínalo nos. Rychlý srdeční tep v maličké hrudi. Zrovna kopalo oběma nohama zároveň. Zkoušela jsem cítit jeho pohyby, ale nešlo to, ještě ne.

Myslela jsem k němu: „Ahoj, zlatíčko, moc ráda tě zas vidím.“

„Má dlouhé nohy?“ zeptala jsem se radioložky. „Přijdou mi tak dlouhé.“

„Možná trošku,“ odpověděla nepřesvědčivě. Já ale věděla, že jestli nejsou dlouhé, tak brzy dorostou, budou jako Isaacovy. To by nebylo jeho dítě, kdyby mělo krátké nohy.

„Moc s námi nespolupracuje,“ postěžovala si. „Potřebovala bych, aby se přetočil na bok.“

„Je to kluk?“

„Na to je moc brzy.“

Její obličej už se mi nezdál tak docela pěkný. Najednou byl kyselejší a fádnější. Zarazila jsem se a už nepodotkla, jak vyčasovala sloveso. Další otázky už jsem taky nekladla, protože jsem nabyla absurdního dojmu, že čím sympatičtější jí budu, tím zdravější budeme mít miminko. Právě tenhle ultrazvuk nám ve spojení s krevním obrazem prozradí, jaká je pravděpodobnost, že bude mít Downův nebo Edwardsův syndrom nebo jakoukoli jinou chromozomální abnormalitu, které nerozumím a jejíž jméno neznám. Isaac mi mačkal ruku, až to skoro bolelo. Nechala jsem ho.

Předešlé noci, když už bylo pozdě a já pořád nemohla spát, mi řekl: „Nemá smysl se strachovat. Obavy proti ničemu neuchrání. Zkus si odpočinout, zlato, zkus se prospat.“ Jenže ani on nezabral. Ani potom, co jsem usnula. Pořád mi maloval jemné kroužky po zádech.

Říkala jsem si, co by asi udělala Elizabeth, kdyby její miminko nebylo zdravé.

Na parkovišti u polikliniky jsem poslala do rodinné skupiny výsledky. Máma odepsala: To je úleva! a nato i táta: bezva zprávy, děkujeme! Margot mi volala. Nechala jsem ji spadnout do hlasové schránky. Byl to už třetí hovor během měsíce. Elizabeth se asi něco stalo, pomyslela jsem si, tak to chce probrat. Zavolala jsem jí, až když jsme dorazili domů. Řekla jsem Isaacovi, že si s ní chvíli popovídám a pak mu pomůžu s večeří. Pak jsem vyšla ven, kde je lepší signál. Procházela jsem se po areálu doktorandských kolejí mezi štukovanými budovami broskvové barvy, které propojovaly široké betonové chodníky. V podvečer se vzduchem vždycky nesl restovaný česnek a spálená sojovka stejně jako dětský křik, ale nikdy jsem nerozklíčovala, čeho se domáhal.

„Anno? Slyšíme se?“ ptala se Margot. „Snažím se připojit telefon k autu.“

Slyšela jsem ji, současně i zvuky z ulice kolem ní. Zrovna byla na cestě domů z práce. Prý na mě celý den myslela a doufala, že screening dopadne dobře.

„To jsou skvělé novinky, opravdu. Ten screening mě děsil. Noc předtím jsem nemohla spát. Vůbec jsem netušila, jak bych se zachovala.“

„Co Elizabeth, má screening za sebou?“ zeptala jsem se.

„Nevím. Pravděpodobně. Pravděpodobně by mi pověděla, kdyby bylo něco špatně. I když, třeba vlastně ne.“ Dala se do smíchu, ze kterého ale znělo ještě něco jiného. „Fakt netuším, jestli bych se to dozvěděla. Ukázalo se, že ji neznám tak dobře, jak jsem si myslela.“

„Jak to myslíš?“

Zaslechla jsem stěrače, kapky deště se však nenechaly slyšet. Margot s odpovědí chvíli vyčkávala.

„Včera mi o sobě vyprávěla věci, o kterých mi do té doby neřekla. Všechno jsem přehodnotila.“

„Takže jste si promluvily?“

„Když jsem to s tebou probrala, hned jsem věděla, že máš pravdu, že to s ní musím otevřít. Říkala jsem si, že to ze sebe přinejmenším dostanu. Elizabeth neumí být ohleduplná, respektive když bere ohledy na druhé, dává to najevo hodně zvláštním způsobem – a já jí nechci něco zazlívat, však víš, aniž bych jí dala příležitost mi to objasnit. Dokonce jsem si nacvičovala projev,“ vysmívala se Margot, „jenže jsem nemohla přijít na formulaci, která by nevyzněla ukňouraně nebo netaktně. Tak jsem nakonec prostě zmínila, že se mi od toho potratu prostě nedaří dobře. A že se s přibývajícím věkem bojím všech rizik a tak, s tím, že mi pak třeba poví trochu víc do hloubky, co se jí honilo hlavou, nebo na co naopak vůbec nepomyslela, když jsme se onehdy bavily. No a od toho se odrazíme.“

Den předtím se šly po práci projít kolem jezírka, tlačily před sebou kočáry, ve kterých seděli jejich malí kluci, zatímco odpolední slunce už viselo hodně nízko. Margot pověděla, co měla na srdci. Bála se, že bylo znát, že měla řeč opatrně nacvičenou. Když domluvila, čekala, co na to Elizabeth. Očividně poslouchala. Poslouchala soucitně, ovšem nechala Margotina slova bez poznámky. Rozhostilo se mezi nimi do té doby podle Margot asi nejdelší ticho vůbec. Margot si nebyla jistá, co má říct. Nevěděla, jestli si přerušení ticha má vzít za své. Uběhly další dlouhé chvíle, až se Margot dala do smíchu a pronesla: „Tak tak, a jak se daří tobě?“

„Jo, jde to,“ prohlásila Elizabeth a pokračovaly v chůzi. Mezitím utichli i chlapci, možná je tempo ukolébalo. Elizabeth už dál jen mlčela. Dívala se prostě na cestu, v tváři klidný, strnulý výraz, jako by si vyšla na procházku sólo. Margot jí v tichosti šla po boku. Míjel je jeden stařík a zaláskovaní puberťáci, ale pak byla stezka až k hřišti několik metrů od nich prázdná. Hrálo si tam spoustu dětí, křičely a běhaly dokolečka, světlé večery jim nabily baterky, jako by tušily, že se brzy promění v dlouhé noci. Matky na ně dohlížely z laviček, některé v družných hovorech, jiné seděly o samotě. Jen hrstka otců. Elizabeth se ani neotočila na Margot, když dorazily k prolézačkám a prohlásila: „Víš, nikdy jsem ti nevyprávěla o svém předchozím životě.“

Než si vzala Patricka, zmínila se, už jednou vdaná byla.

Obcházely jezero a Elizabeth se dala do vyprávění o své minulosti, tedy o té, o které Margot už věděla. Vyrostla jako jedináček v Oronu ve státě Maine. Její matka byla vyučující geologie na Mainské univerzitě, která tu sídlila, a její otec psal do místních novin, dokud před několika lety nezanikly. Elizabeth se v Oronu nedusila jako většina jejích kamarádů. Vlastně to bylo krásné, svérázné městečko plné starých cihlových domů, na východě protékala řeka Penobscot, na západě se rozkládalo jezero Pushaw, léto se tu převléklo do zelené, zatímco zimu halily odstíny šedé, bílé a modré. Tiráky s nápisem MACK tu brázdily dálnice, až z daleké Flory, Alabamy a New Jersey tudy projížděly po I-95 do New Brunswicku a někdy tu kamioňáci tankovali nebo přespávali. Z Orona neměli daleko na pobřeží, ale většinu roku bylo na takovou vyjížďku moc větrno a sychravo. Do Portlandu to bylo na jednodenní výlet už příliš, a tak Elizabeth s kamarády trávili víkendy v kinech, v neděli dopoledne šli na film, co v kinech už nějakou dobu běžel, tak byly laciné vstupenky, nebo chodili na čínu do nákupních center, zatímco jejich rodiče obíhali obchody s mladšími sourozenci. No a když z toho vyrostli, v létě se scházeli v lese u ohně, během zimních měsíců zas na sklepních mejdanech s chlastacími hrami.

Elizabeth docházela do malé státní školy, pyšnila se vynikajícím prospěchem i sportovními úspěchy – reprezentovala v přespolním běhu, na atletickém oválu i na běžkách. Byla dobrá i na státní úrovni, obzvlášť na osmistovce. Doufala, že na vysoké, ať to bude kdekoli, bude běhat závodně. Její kamarádi, kteří Orono nemohli vystát, se nechystali podávat stejné přihlášky jako Elizabeth. Směřovala na elitní novoanglické univerzity, ale hlásila se i na pár univerzit v Chicagu a v Kalifornii, kdežto je od přihlášek samotných odrazovaly obavy z toho, že se nedostanou. Kolikrát si ale kladla otázku, jestli se na ně přeci jen potají nehlásili, dokonce bez vědomí jejich rodičů. Jen hrstka jejích přátel – také potomci vyučujících na Mainské univerzitě, kteří neabsolvovali Gouldovu Akademii nebo internátní školy v Massachusetts nebo v Connecticutu – se odebrala na dobré a drahé soukromé vysoké, do Orona pak přijížděli jen o prázdninách a na svátky, dokud si nevzali někoho odjinud. Existovalo nepsané pravidlo, o kterém se ani tolik nemluvilo, že většina žáků z Oronské střední nastoupí později na Mainskou univerzitu nebo na Eastern Maine Community College, brzy se ožení, pořídí si domek, dřevostavbu se dvěma dětskými pokojíky, nechají se zaměstnat ve zdejším podniku a přivítají na svět dvě tři děti, jejichž prarodiče pomalu stárnou za rohem, a všichni tak žijí a dožijí dostatečně šťastní.