Kleptopia

Copyright © Tom Burgis, 2020

Translation © Helena Hartlová, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-190-6

ISBN mobi: 978-80-7689-191-3

Věnováno Camille

Poznámka o pravdivosti

Toto je pravdivý příběh. Všechny skutečnosti, z nichž se skládá, jsou podloženy rozhovory či dokumenty, v rámci možností ověřenými ještě z dalších zdrojů. Pokud se u některé postavy uvádí, že si něco myslí, je tomu tak proto, že své myšlenky autorovi sdělila nebo je jiným způsobem zaznamenala. Každá z postav dostala příležitost uváděné údaje před zveřejněním zkontrolovat. Pokud o některé události existují protichůdná svědectví, v textu je použita verze, jež se jeví jako nejpravděpodobnější, a polemika je uvedena v poznámkách. Poznámky obsahují údaje o zdroji každé důležité informace v knize uvedené. V případech, kdy zdroje hovořily pouze pod podmínkou anonymity, jsou tyto osoby popsány co nejpodrobněji, aniž by se podle popisu daly identifikovat. V některých případech lze uvést pouze to, že zdrojem dané informace je rozhovor, jenž byl důvěrný. Je tomu tak proto, že dotyčný zdroj by kvůli odhalení jemu známých skutečností mohl čelit represím. Anonymní zdroje sice nejsou ideální, zejména v knize o zhoubné moci utajování, je ale důležité, aby se mohli vyjádřil i lidé, které by jiní chtěli umlčet; autor věnoval velké úsilí prověření jejich důvěryhodnosti. Pravda zažívá v posledních letech těžké časy. Autor byl veden snahou odkrýt základy vyprávěného příběhu způsobem, který je uvěřitelný, aniž by pozbyl čtivosti.

Postavy

V Londýně

Nigel Wilkins – vedoucí oddělení dohledu nad dodržováním právních norem („compliance officer“) v londýnské pobočce švýcarské banky BSI, později zaměstnanec regulačního Úřadu pro finanční etiku v londýnské City.

Charlotte Martinová – Nigelova partnerka.

Trefor Williams – bývalý příslušník britských speciálních jednotek, vyšetřovatel soukromé zpravodajské společnosti Diligence.

Ron Wahid – v Bangladéši narozený americký zakladatel soukromé zpravodajské společnosti Arcanum.

Neil Gerrard – právník společnosti Dechert v City.

Trio

Alexandr Machkevič alias Saša – v Kyrgyzstánu narozený člen tria, tedy trojice středoasijských miliardářů stojících za společností Eurasian Natural Resources Corporation (ENRC).

Patokh Chodiev – člen tria původem z Uzbekistánu.

Alijan Ibragimov – člen tria kyrgyzsko-ujgurského původu.

Mehmet Dalman – britsko-kyperský finančník působící v City, ředitel a později předseda představenstva ENRC.

Victor Hanna – muž tria v Africe.

Shawn McCormick – bývalý pracovník amerických zpravodajských služeb najatý společností ENRC.

Chán a jeho okolí

Nursultan Nazarbajev – od roku 1989 vládce Kazachstánu, do roku 2019 prezident, poté předseda Rady bezpečnosti.

Rachat Alijev alias Sugar – Nazarbajevův zeť, později v exilu.

Timur Kulibajev – další Nazarbajevův zeť, miliardář.

Kenes Rakišev – Kulibajevův chráněnec.

Oligarchové

Muchtar Abljazov – bývalý kazašský ministr, magnát a zakladatel BTA Bank.

Peter Sahlas – kanadský právník najatý Abljazovem.

Madina Abljazovová – dcera Muchtara Abljazova žijící v Ženevě.

Ilijas Chrapunov – manžel Madiny.

Leila Chrapunovová – kazašská obchodnice, Ilijasova matka.

Viktor Chrapunov – kazašský politik, Ilijasův otčím.

Bota Jardemalie – kazašská právnička pracující v BTA Bank, absolventka Harvardu.

Gangsteři

Semjon Mogilevič alias Seva alias Chytrý don – přední moskevský gangsterský finančník.

Sergej Michajlov alias Michas – šéf ruského zločineckého syndikátu Solncevské bratrstvo.

V Africe

Billy Rautenbach – zimbabwský obchodník, podporovatel režimu Roberta Mugabeho.

Robert Mugabe – vládce Zimbabwe, 1980–2017.

Emmerson Mnangagwa alias Krokodýl – Mugabeho šéf bezpečnosti a jeho nástupce.

Joseph Kabila – prezident Demokratické republiky Kongo, 2001–2019.

Augustin Katumba Mwanke – Kabilova pravá ruka, zemřel roku 2012.

Dan Gertler – izraelský těžařský magnát blízký Kabilovi a Katumbovi.

V Severní Americe

Felix Sater – americký podvodník ruského původu, specialista na praní peněz, špion a developer.

Tevfik Arif – kazašský zakladatel newyorského realitního podniku Bayrock, kde pracoval Sater.

Boris Birshtein – finančník ze sovětské éry žijící v Torontu.

Alex Shnaider – kanadský miliardář ruského původu, Birshteinův chráněnec a po jistou dobu také zeť.

Skutečný, nejzajímavější život každého člověka se odehrává pod rouškou tajemství.

Anton P. Čechov, Dáma s psíčkem

PRVNÍ ČÁST

KRIZE

Tajemstvím velkého bohatství bez zjevné příčiny je zločin, jenž byl zapomenut, jelikož byl proveden řádně.

Honoré de Balzac, Otec Goriot

1.

Zloděj

Kensington, leden 2008

Morální odvaha, jistě, ale také rošťáctví patrné z vrásek v koutcích očí vedly Nigela Wilkinse k tomu, že se rozhodl ukrást tajemství jedné švýcarské banky. Stalo se to toho roku, kdy se všechno změnilo, roku 2008, na konci starých časů. V bankovnictví pracoval čtyřicet let, přestože bankéřem vlastně nikdy nebyl. Nebyl jím ve smyslu, v němž to slovo užívají sami bankéři, ani v tom, v němž je poslední dobou začali užívat všichni ostatní. Především byl příliš plachý. Skrze své brýle dokázal vystřelit pohled tvrdý jako žula. Za tímto pohledem se však skrývala nejen potlačovaná arogance nejchytřejšího muže, jakého kdy lidé v jeho okolí poznali, ale také nesnesitelné rozpaky. Nigelovy košile s fiží by si žádný pán tvorstva, který má trochu sebeúcty, neoblékl ani za nic na světě. Také by se nepodvolil plešatosti tak rezolutně jako Nigel, neuložil by poslední zbytky svých kdysi bohatých kadeří do malé lepenkové krabice s nápisem „Nigelovy vlasy“ a tu by si doma nevystavil na polici. Zřejmě by také nepřemýšlel o penězích tolik jako Nigel. Nešlo o jejich prosté rozmnožování. Nigel o nich skutečně přemýšlel. V jinošském věku ho nadchl labouristický premiér Harold Wilson, děsící establishment svými protahovanými yorkshirskými samohláskami a přímočarostí, s níž vysvětloval význam peněz: kdo je má, jak se k nim dostal a proč by mnozí z těch, jimž se nedostávají, mohli mít oprávněný nárok na jejich větší díl. Nigel začal investovat kapesné, jako jiní experimentovali s chemickou soupravou nebo ti krutější přidržovali lupu nad slimákem. Líbily se mu matematické představy, které se daly uplatnit v praxi. Uvažoval o tom, že by se stal inženýrem, jeho povaha si však žádala obor, který by dával větší prostor pro nesouhlas a diskuse. Objevil ekonomii: umění vyprávět příběhy peněz.

Nigel byl svobodnější než mnozí v jeho světě, jelikož navzdory tomu, že vydělával spoustu peněz a vydával jich jen málo, neměly nad ním žádnou moc. Předměty, které ostatní nutkavě nakupovali, by jemu jen překážely: mobilní telefony, televizory. Dával přednost svému starému rádiu a předpotopnímu obleku s vestou, který mu věnoval kamarád. Jeho otec Arthur Wilkins pracoval během války v továrně na obrněná vozidla v Basingstoku, nudném městě západně od Londýna. Poté se stal laickým metodistickým kazatelem. Nigel Charles, jeho druhé a poslední dítě, se narodil uprostřed století, 19. března 1950, do generace, pro niž se šetrnost, která už nebyla jedinou možností, stala buď pokáním za větší oběti druhých, nebo prokletím, kterého je třeba se zbavit materiálním nadbytkem. Nigelovou rozmařilostí byla jízdenka první třídy při dlouhých cestách vlakem, hlavně kvůli míchaným vajíčkům zdarma. Později, po vyslechnutí poučné přednášky, si možná dopřeje ještě kus koláče. Předměty, které měl ve svém bytě ve čtvrtém patře – bydlel v Kensingtonu, odkud mohl svižným krokem dojít k Buckinghamskému paláci a do královských parků, anebo méně svižným, když ho zlobil hrudník – častěji opravoval, než nahrazoval. Na krbové římse stála jeho fotografie na palubě lodi plující po kanále, pořízená během jedné z mála dovolených. Police byly plné knih o ekonomii, finančnictví a mezinárodním právu. Za firemním závojem, Nakažlivá chamtivost, Co je Sarbanes-Oxley?. Zatímco tyto knihy byly nástrojem jeho povolání, romány Thomase Hardyho mu byly útěchou. Obracel se k nim tak často, až byly názvy na jejich popraskaných hřbetech sotva čitelné. Nejradši měl Neblahého Judu. Snad se v Judovi viděl. Snad vytušil smysl všech těch objemných knih o fungování bohatství poté, co si znovu přečetl pasáž o třech dětech. Zaujala ho věta: „Udělal jsem to, že nás bylo příliš moc.“ Nigel měl i jednu svépomocnou příručku: Jak překonat depresi. Působila dojmem, že ji nikdy neotevřel.

Nigel býval tiché dítě. S dospělostí se však objevila nedůvěra vůči autoritám, která nemívala daleko k pohrdání. Za univerzitním studiem se přesunul na ideální místo, kde se mohl těmto antagonistickým sklonům oddávat: do Manchesteru, města, jehož obyvatelé vycizelovali vzpurnost do podoby radostného umění a byli připraveni pro ni trpět. O masakru v Peterloo mluvili tak, jako by ho sami pamatovali. Byli hrdí na dělníky, kteří přijali bídu jako cenu za to, že se postavili otrokářským konfederačním dodavatelům bavlny do jejich přádelen. Byl to Manchester, který vyvolal průmyslovou revoluci a vše, co z ní vzešlo, včetně labouristické strany, jejíž pobočka v Kensingtonu, kde byl průměrný příjem nejvyšší v zemi, měla ve svých donkichotských kampaních za získání kontroly nad městskou radou v Nigelovi neochvějného kandidáta. Jeho soudruhům neuniklo, jak účinně cílí na mocné, a dostal od nich přezdívku Exocet, podle střely, kterou je těžké odhalit, dokud nevybuchne.

Nigel žertoval – zpola žertoval, připadalo těm, kdo ho slyšeli – že nemůže mluvit o tom, co v práci dělá, jelikož je to tajné. Kromě ekonomie vystudoval také kriminologii, po většinu kariéry se ale nezabýval ničím tajnějším, než byly ekonomické průzkumy. Bankéři si ho najímali, aby odhadl, jak by se mohly odvíjet příští kapitoly příběhů peněz, a on nastiňoval možné scénáře, přičemž se vžíval do myslí klasických ekonomů, racionálních a dbalých zákonů. Potom nastoupil do oddělení pro vymáhání práva vládního Úřadu pro finanční služby, FSA, který měl na starosti dohled nad britskými bankami. Zkraje měl za to, že konečně našel místo, kde bude ve svém živlu. Nigel byl pedant, ten typ člověka, který nikdy nedopustí, aby si druzí něco usnadňovali. V FSA si zoufal nad tím, co považoval za neochotu zabývat se finanční kriminalitou.

Naštěstí se mu právě v tu chvíli naskytla příležitost k rošťárně, která vyvolala Nigelův nenápadný, potutelný úsměv. Charlotte Martinová však měla obavy. Znala Nigela lépe než kdokoli jiný. Poznali se při jedné z kampaní, které Nigel vedl proti těm, kdo podle jeho mínění zneužívali svou moc, v tomto případě proti majitelům londýnských nájemních domů. Podle Nigela využívali vlastníci nemovitostí feudálního práva k vydírání svých nájemníků, k nimž patřila i Charlotte. Zákon o pronájmech měl brzy v malíčku a v jednom vyčítavém dopise za druhým bombardoval realitní magnáty jejich vlastními pododstavci a texty tištěnými drobným písmem. Charlotte byla vysoká, štíhlá žena. V jejím hlase zaznívaly stopy essexských kořenů. Měla úsměv, který jí pokaždé pozvolna prozářil celou tvář. Chvíli tvořili pár, následně potom platonickou dvojici spřízněných duší. Dokonce i pro ni byl Nigel často neproniknutelný. Uvědomovala si svou neustálou snahu v něm číst, vyznat se v něm. Když jí ale pověděl, že přijal práci v londýnské pobočce jedné švýcarské banky jako někdo, komu se říká „compliance officer“, byla si jistá, že mu to nepřinese nic dobrého. Švýcarští bankéři zatlačí na jeho „citlivá místa“, varovala ho. Nigel ale nic z toho nechtěl slyšet. Tohle byla jeho příležitost proniknout dovnitř: stane se hlídacím psem v beránčím rouše. Úředníci dohledu nad dodržováním právních norem nebyli čerstvou novinkou, po sérii firemních skandálů – společností Enron, WorldCom a dalších – se však stali všudypřítomní, se zadáním působit jako svědomí velkého byznysu. V praxi se pracovníci compliance v bankách obvykle snažili zahalit organizaci závojem korektnosti, aniž by bankéře jakkoli výrazně omezovali ve vydělávání peněz. Nigelův přístup měl být přesně opačný. „Můžu je přimět k poslušnosti,“ řekl Charlotte. Jeho horlivost ji nijak neuklidnila. Nechoď do BSI, opakovala mu znovu. On tam ale nastoupil a nějaký čas z toho nic zlého nevzešlo.

To bylo před dvěma lety, než se všechno změnilo. Nigel už ale viděl, co se blíží. Finanční sektor – vydělávání peněz z dalších peněz – se hroutil, přinejmenším pro daný okamžik. Dvaadvacátý den roku 2008 přistoupil americký Federální rezervní systém k mimořádnému snížení úrokových sazeb. V Nigelově bytě nebylo místečko, kde by neležel nějaký výstřižek z ekonomických stránek novin nebo obsáhlý text navrhující omezení finančníků. Jedno z rozvrzaných křesel si postavil zády k velkému oknu, aby mu jasné světlo před soumrakem proudilo přes ramena, posadil se, otevřel si svou jedinou lahev piva – obvykle to byl Old Speckled Hen – a pustil se do večerní četby. Cenným papírům krytým hypotékami a swapům úvěrového selhání samozřejmě rozuměl. Pochopil, že mnozí budou obětováni pro několik málo. Věděl, že až odezní panika, začne se v minulosti pátrat po příběhu, který by se dal z trosek peněz vysledovat. Tohle pochopila spousta lidí, někteří z nich skoro stejně chytří jako Nigel. On si ale s příchodem roku 2008 začal uvědomovat, že všichni budou po minulosti pátrat na špatném místě.

Nigelův otec říkával, že kdo udělá něco špatného, dostane, co si zaslouží. Jeho syn usoudil, že je té zásadě třeba trochu pomoct. Do starého ohmataného zápisníku s „retro laptopem“ na deskách si zaznamenával svá podezření, k nimž dospěl během každodenních přesunů do kanceláře BSI v londýnské City a zpět. Zapsal si, že narazil na největší podvod na světě. A bylo tu ještě něco jiného, něco hlubšího, cítil nejasně Nigel a mrazilo ho v zádech, co nějak souviselo s tím, co se dělo s penězi: vzdálené výkřiky mučených, ticho mrtvých.

2.

Hostina

Whitehall, únor 2008

V únoru 2008, kdy se ještě dalo předstírat, že se žádná krize nekoná, zamířil vysoký, štíhlý miliardář s úzkým obličejem a ustupujícími vlasy do Banketního domu na třídě Whitehall. Za rohem v Downing Street právě ministr financí znárodňoval zkrachovalou banku Northern Rock. Tady, stejně jako po celém Západě, započala sanace finančního systému, přesun majetku do soukromých kapes, který se svým rozsahem vyrovnal tomu, jenž přinesl bohatství tomuto miliardáři a mnoha dalším v předchozím desetiletí. Všude kolem byla krize, ale komnata vzácné krásy, do níž oligarcha právě vstoupil, byla místem samým pro sebe. Budova stála půl hodiny chůze podél ohybu Temže od City už od doby, kdy Jakub I. nařídil architektu Inigu Jonesovi její výstavbu, aby se měl kde oddávat své zálibě v maškarních bálech, okázalých představeních, při nichž se členové královského rodu mohli v přestrojení pohybovat mezi svými poddanými. Jakubův následník Karel I. pověřil Rubense, aby na strop namaloval devět panelů na počest božského práva králů vládnout absolutní mocí. V lednu 1649 byly tyto obrazy jednou z posledních věcí, které Karel viděl, když byl ve dvou košilích, aby se netřásl zimním chladem, veden přes hodovní síň k popravišti postavenému před budovou poté, co byl parlamentem odsouzen jako zrádce. Teď cherubové a lvi, představující vítězství Ctností nad Neřestmi a Moudrosti nad Nevědomostí, shlíželi na místa prostřená pro sedm chodů a kazašské smyčcové kvarteto hrající své kontrapunkty a harmonie.

Oligarcha se jmenoval Alexandr Machkevič. Jeho přepočetní přátelé mu říkali Saša. Navzdory veškerému bohatství si Saša zachoval něco z akademika, jímž býval, i když akademika s nápadně drahým šatníkem. Snad to bylo brýlemi, nebo možná dokonale zastřiženým knírkem. Když mluvil anglicky, neškolené uši obyvatele Západu slyšely typický silný ruský přízvuk. Saša sice ruské občanství skutečně měl a v překotných devadesátých letech pobýval v Moskvě, ve skutečnosti to ale byl Kyrgyz. V dobách, kdy byl Kyrgyzstán provincií na asijském okraji sovětského impéria, bývala jeho matka významnou prokurátorkou. Mladý Saša byl bystrý. Dokonale ovládl jazyk a získal místo na univerzitě v Biškeku, kde vyučoval filologii. Měl před sebou perspektivu života plného obskurních přednášek. Potom se ale přihodil kapitalismus. Najednou tu bylo cosi nového, čím se mohl stát: podnikatel. A ne ledajaký podnikatel: Saša se chtěl stát podnikatelskou superstar. Sám sebe by přirovnal k autorovi usilujícímu o napsání bestselleru. Chtěl peníze, jelikož cítil, že mu mohou zajistit moc.

Trvalo tři roky, než se Sašovo jméno poprvé objevilo na seznamu časopisu Forbes. A vedle jména jeho „čisté jmění“, jak to označili: jedna miliarda dolarů. Spolu s Billem Grossem, Marthou Stewartovou, Michaelem Milkenem, Wilburem Rossem a šestašedesáti dalšími obsadil mezi nejbohatšími lidmi světa sdílenou 620. příčku. To byl nepochybně triumf. A teď právě zažíval další, ještě větší: osobně se ocitl zde, mezi králi peněz, a vítal v Banketním domě jednoho velikána za druhým. Byl tu Ivan Glasenberg. Řídil komoditní obchodní společnost Glencore se sídlem ve Švýcarsku a měl zřejmě větší vliv na tok surovin v globální ekonomice než kterýkoli jiný žijící člověk. Objevil se i Beny Steinmetz, diamantový baron z Izraele. Saša měl drahé kameny rád: boty, které nosil, jimi byly vykládané.

Saša ovšem věděl, stejně jako to zjistili monarchové, na jejichž místě právě seděl, že ani zdánlivě bezmezná moc není nikdy absolutní. On a jeho dva partneři, oba rovněž středoasijští miliardáři, byli v City známi pod společným označením „trio“. Své bohatství čerpali ze vzácných hornin nacházejících se pod stepmi a horskými masivy o rozloze desetkrát větší než celá Británie. Kazachstán byl zemí kočovníků a jezdců na koních (a k velké nelibosti svých hrdých vládců také zemí Borata). Saša Machkevič ani jeho partneři se v té zemi nenarodili, a přesto údajně ovládali až čtyřicet procent její ekonomiky. Jaká hojnost to přešla ze sovětského státu na ty, kdo si stejně jako Saša dokázali během několika málo let osvojit jazyk kapitalismu. Byl tu uran, a bylo ho víc než kdekoli jinde na Zemi s výjimkou Austrálie, kde si jeho zásoby už dávno rozdělili. Pod Kaspickým mořem na západě byla nezměrná naleziště ropy. Dokud bude lidstvo stát o elektřinu, ať už ze štěpení atomů nebo ze spalování uhlovodíku, Kazachstán bude mít kupce. Totéž se týkalo mědi na výrobu drátů pro přenášení náboje a zachování světla pro lidskou civilizaci. Největší odběratel těchto dnů se nacházel hned vedle: Čína. Dále tu byl chróm, železo, bauxit a zinek. Čína potřebovala i je, stejně jako kdokoli další, kdo chtěl vyrobit to, co létá, svítí nebo vydrží.

Dary to byly hojné. A rozdávat je mohl jediný člověk.

Nursultan Nazarbajev byl posledním šéfem komunistické strany sovětského Kazachstánu, načež se bez přerušení svého panování stal prvním kapitalistickým vládcem nezávislého Kazachstánu. Jediné, co požadoval, byla naprostá loajalita. A k tomu navrch podíl na kořisti odpovídající jeho postavení otce národa. Získat Nazarbajevovu přízeň a udržet si ji byl delikátní úkol. Někdejší manžel jeho dcery, obtloustlý, svérázný bývalý zpravodajský důstojník Rachat Alijev, známý jako Sugar, před nedávnem uprchl do Evropy. Jedním z tajných dokumentů, které Sugar podle vlastního tvrzení před svým odjezdem zcizil, byl psychologický profil prezidenta vypracovaný KNB, kazašskou nástupkyní sovětské KGB. „Má sklon řadit lidi do skupin, rozlišovat ‚svou‘ skupinu a ‚ty druhé‘. Ti, kdo souhlasí s jeho názory, přijímají je a dodržují pravidla, jsou v ‚jeho‘ skupině. Každý, kdo jeho názory nepřijímá, je jedním z ‚těch druhých‘, a tedy nepřítel… Pokud se nepřítel nepodvolí, musí být zničen.“

Jeden ze Sašových partnerů byl svědkem ukázky Nazarbajevovy nátury. Patokh Chodiev, Uzbek s modrou krví a absolvent prestižní moskevské školy mezinárodních vztahů, kterou navštěvovaly děti komunistické elity, působil před svým vstupem do světa obchodu jako sovětský diplomat. Seznámil se s Nazarbajevem a sblížil se s ním natolik, že byl roku 1995 pozván, aby první rodinu doprovázel při její dovolené na francouzské Riviéře. Jejich hostitelem byl kosovský obchodník usilující o kazašské zakázky Behgjet Pacolli. Jednoho dne uspořádal výlet do restaurace nedaleko Monaka. Když do Le Pirate dorazili, skupina si podnik prohlížela s rostoucím znepokojením. Dřevěné lavice, trámy se silným nánosem sazí z otevřeného ohniště, žádné sklo: tohle nebyl styl, v němž byl novodobý chán zvyklý stolovat. Chodiev se posadil na okraj skupiny, poblíž dveří. Číšníci převlečení za piráty roznášeli talíře, které jednomu z hostů připomněly vězeňské nádobí. „Kam jste nás to sakra zavedl?“ utrhl se prezident na Pacolliho. Pacolli zbledl. Nazarbajev popadl talíř a třískl s ním o zem. Rozhostilo se strašidelné ticho. Nazarbajev popadl další talíř a znovu jím mrštil. „Takhle si dovolenou nepředstavuju, hrome!“ rozkřikl se. Jeho žena Sara neměla daleko k slzám. „Nursultane, Nursultane, uklidni se,“ žadonila. „Jestli se ti tady nelíbí, můžeme jet jinam. Přestaň s tím, prosím, a uklidni se.“ Nazarbajev se uklidnit nehodlal. Vhodil jednu z dřevěných židlí do ohniště. To už ztrácel nervy i majitel – v kostýmu kapitána pirátů. Také on se chopil židle a hodil ji do plamenů. Nazarbajev přihodil další a oba v decimování nábytku pokračovali až do chvíle, kdy se výraz v jejich tvářích z ničeho nic změnil. Dali se do smíchu. Potom se rozesmál Pacolli. Všichni tři muži se smáli společně. S potěšením svému vyjevenému publiku oznámili, že to celé byla jen legrace. Specialitou restaurace bylo pořádat taková představení pro pobavení účastníků žertu. Všechny chánovy šprýmy byly vtipné, a tak se všichni okamžitě přidali a porozbíjeli zbylé nádobí.

Chodiev, Saša a ostatní kazašští oligarchové chápali, že prezident dává a prezident bere. Jeden z nich, Muchtar Abljazov, měl tu opovážlivost dožadovat se demokratických reforem. Jeho podniky byly zkonfiskovány a on sám poslán do trestaneckého tábora. Sugar vybavil Nazarbajeva třemi vnoučaty, potomstvem, s nímž mohl vybudovat dynastii. Ani to ho nezachránilo, když se šéfovi postavil. Bývalý ministr, který se přidal k opozici, byl nalezen mrtev. Podle oficiální zprávy spáchal sebevraždu třemi střelami.

Pro oligarchu hledajícího bezpečí existovala jedna možnost natolik odvážná, že by mohla svádět k domněnce, že bude obtížná. Prvním krokem bylo přetvořit se v korporaci: jednu z nejmocnějších fikcí, v niž se lidé na Západě rozhodli věřit, která je obdařena výsadami a ochranou, a jejíž vytvoření je přesto obdivuhodně snadné. Druhým krokem bylo vložit do této korporace aktiva, jež vám Nazarbajev dovolil získat: doly, banky, cokoli. Potom jste podíl na své korporaci odprodali za západní měnu. Právě k oslavě úspěšného dokončení tohoto gambitu se teď Saša, jeho partneři a stovky nesmírně důležitých hostí shromáždili v Banketním domě. Saša a jeho spoluzakladatelé společnosti Eurasian Natural Resources Corporation, ENRC, prodali část svých akcií veřejnosti, která s nimi poté mohla obchodovat na londýnské burze. Kyrgyzskému filologovi, uzbeckému diplomatovi a prohnanému ujgurskému obchodníkovi Alijanu Ibragimovovi, který byl třetím členem tria, se tak splnil sen. A co víc, akcie se obchodovaly tak dobře, že byla ENRC na nejlepší cestě dostat se na seznam nejhodnotnějších britských společností FTSE 100. Správci nadačních a penzijních fondů teď budou zcela samozřejmě do této impozantní společnosti investovat a svazovat své jmění se Sašovým.

Nedalo se ovšem říct, že to bylo zrovna levné. K tomu, aby se mohli přiženit do City, potřebovali spoustu ceremoniářů. Deutsche Bank, Credit Suisse, Rothschild, Morgan Stanley a ABN Amro: jejich bankéři si naúčtovali 118 milionů dolarů. Navrch honoráře právníků z advokátních kanceláří Jones Day a Cleary Gottlieb. Dalších 30 milionů dolarů auditorům z PwC („firmy poskytující profesionální služby“, jak si dnes říkají). Všichni ti prominenti, kteří se uvolili, že usednou ve správní radě, přijdou také na statisíce, rok co rok. Věhlasná jména jsou ovšem nutná. „Velká zvířata ze City“, tak se o nich ve zkratce psalo na ekonomických stránkách. Díky nim se všichni uklidnili. Byli mezi nimi dva rytíři: sir Paul Judge býval generálním ředitelem Konzervativní strany, sir Richard Sykes předsedou GlaxoSmithKline a rektorem Imperial College. Ken Olisa dřív zastával vysoký post v IBM. Roderick Thomson byl „rizikový kapitalista“, což je mimořádně oblíbený přívlastek. Gerhard Ammann působil jako výkonný ředitel švýcarské pobočky společnosti Deloitte, která byla stejně jako PwC jednou z auditorských firem velké čtyřky, jež se otáčely mezi všemi společnostmi burzovního indexu FTSE 100 a vládními úřady, stojícími v těsném sousedství Banketního domu.

Svoje peníze si ovšem zasloužili. Pro Sašu a jeho partnery bylo zásadní, aby sami utvářeli příběh, který se o nich vypráví. Kazaši s oblibou citovali přísloví „minulost tě zasáhne v přítomnosti“. Před uvedením na burzu v Londýně nastal nepříjemný okamžik, když se její regulátoři dozvěděli o problémech tria v Belgii. Léta před svým pádem, v době, kdy svého tchána ještě uctíval, hledal nešťastný intrikán Sugar způsob, jak pozici tria na Nazarbajevově dvoře oslabit a svou vlastní zlepšit. Pokusil se toho dosáhnout prohlášením u belgických úřadů, že trio, mezi jinými jeho nepřáteli, používá úplatky vylákané od západních investorů v Kazachstánu k nákupu honosných nemovitostí na Západě, jmenovitě v Bruselu. Evropští vyšetřovatelé se po stopě vydali dál, než Sugar zamýšlel, a objevili také tajné bankovní účty samotného Nazarbajeva. Belgie proti triu zahájila řízení pro podezření z praní peněz, což je trestný čin, při němž se výnosy z trestné činnosti tváří jako běžné peníze. Řízení se táhlo tak dlouho, že pokračovalo ještě v době, kdy se blížilo navrhované uvedení ENRC na londýnskou burzu. Pokud se ovšem trio obávalo, že by v důsledku toho mohlo být považováno za nežádoucí, podcenilo lačnost City po jeho penězích. Dospělo se k přátelské dohodě. Akcie ENRC se začnou obchodovat podle plánu, trio se však vzdá členství ve správní radě společnosti, přestože bude i nadále vlastnit téměř polovinu jejích akcií. A úřady zašly ještě dál, aby je ujistily, že jsou vítáni. Bankéř z Credit Suisse James Leigh-Pemberton přesvědčil regulátora, aby porušil pravidla a umožnil vlastníkům ENRC, tedy triu, kazašskému státu a dalšímu oligarchovi, uvést na trh pouhých 18 procent akcií společnosti, a obětovat tak minimální hranici kontroly nezbytnou k dosažení svátosti vstupu na londýnskou burzu.

A právě včas. Vnímaví lidé v City si začali všímat, že jejich dlouhé úsilí o stále dokonalejší svobodu, které začalo velkým třeskem za Margaret Thatcherové a k jejich příjemnému překvapení pokračovalo i za vlády nových labouristů Tonyho Blaira, čeká vleklá přestávka, až masy zjistí, že to budou ony, kdo nastupující krizi zaplatí. Noví peněžníci z bývalého Sovětského svazu sdíleli s libertariány ze City averzi vůči státu. Uzavírali spolu skvělé obchody, průmyslové podniky dosud považované za triumfy proletariátu se ocitaly v honosných burzovních prospektech. Za nové přírůstky se na burze vyplácely slušné odměny. Jeden z tamních ředitelů prohlásil: „Proč by ENRC nebo kdokoli jiný neměl do Londýna přijít? Vítali jsme je. Nemuseli nijak usilovně klepat.“ Soukromé zájmy londýnských bankéřů a právníků se shodovaly se zájmy oligarchů a jejich družin. „Nejluxusnější prostitutky. Drogy, na jaké si vzpomenete. Nejrozmanitější typy společnic. Neomezené peníze. Neomezené.“

Nikdo nedokáže přesně určit hodinu ani den, kdy k tomu došlo, ty časy ale skončily a začaly jiné. Zjevným důvodem byla krize: všichni o ní neustále mluvili, nebylo před ní úniku. A přece hluboko pod tím vším, v temných vodách tajných peněz, probíhaly změny daleko zásadnější. Tyto posuny vypluly tu a tam na povrch a způsobily poruchy, jejichž význam nebylo snadné rozpoznat. Když 23. ledna 2008 večer zadržela moskevská policie jednašedesátiletého korpulentního Ukrajince Sergeje Schneidera pro podezření z daňových úniků, považovali to někteří za důležitý signál, jiní za obrovský přehmat. Mluvčí ruského ministerstva vnitra prohlásil, že teprve poté, co padesátka policistů v kuklách tohoto urostlého chlapíka zatkla při razii u jeho obchodního partnera, zjistilo se, že Sergej Schneider je jen jedním z mnoha jeho pseudonymů. Mužem, kterého měli ve vazbě, byl Semjon Mogilevič, patrně nejmocnější zločinec působící v globalizované ekonomice. Přijít k penězům mohl kdejaký gangster. Člověk by musel být hodně mizerný podvodník, aby v bezprávných devadesátých letech nezbohatl. Všichni měli možnost padělat, vydírat, nelegálně obchodovat. Mogilevič se vyznačoval jedinečným nadáním tyto peníze nenápadně přemisťovat po celém světě a cestou je transformovat tak, aby zmizely veškeré stopy po jejich původu. V bývalém Sovětském svazu to byla nade vše ceněná dovednost: schopnost proměnit špinavý zisk vytěžený z trosek hroutícího se impéria v platnou měnu kapitalistického světa, měnu, za niž bylo možné koupit si tam, co bylo na prodej: nemovitosti, bezpečí, legitimitu. Mogilevič vystudoval ekonomii jednak na ukrajinské univerzitě a jednak v praxi moskevské transformace, která tam začala na konci osmdesátých let. Říkali mu Chytrý don, bankéř podsvětí. Navzdory tomu, že ho Američané podezírali ze čtyřiceti případů vydírání, podvodů a praní peněz, kterých se podle nich dopustil v desítkách zemí, a navíc mu kladli za vinu objednávání vražd, před svým zatčením žil celkem bezstarostně v Moskvě. Záhy začaly kolovat zvěsti, že policejní velitel, který ho zadržel, byl důrazně pokárán. Mogilevičovo zatčení dostalo režim Vladimíra Putina do ošemetné situace. Stěží ho mohli jen tak propustit: FBI ho vedla na seznamu nejhledanějších osob. Přesto naprosto netoužili držet Chytrého dona ve vězení. V zájmu zachování zdání musel být na veřejnosti popisován jako nepřítel státu. Ve skutečnosti byl spojencem toho typu státu, který Putin budoval – státu gangsterů. Přesto možná nešlo tak docela o náhodu, a pokud ano, potom to byla přinejmenším taková náhoda, jíž mohl nový řád využít. Krize, do níž se propadaly demokracie, byla příležitostí pro kleptokraty, pro ty, nástrojem jejichž vlády je krádež. Možná si Putin zvolil tento okamžik, aby pánovi zločineckých peněz ukázal, že devadesátá léta, ony bakchanálie rabování skončily a že krádež nabývá vyššího účelu a podléhá hierarchii, jíž se bude muset podřídit i Chytrý don. Nebyl v tom sám. Podlézavě vřelé vítání bohatých postsovětských občanů v londýnské City přestalo být opětováno.

Téhož měsíce, kdy trio uspořádalo svůj banket ve Whitehall, tedy v únoru 2008, se v hotelu Hyatt poblíž Marble Arch jednoho pozdního večera odehrálo setkání Američana s Britem. Brit, chytrý čahoun John Lough, pracoval pro TNK-BP, což byl společný trucpodnik britské ropné společnosti BP a několika ruských oligarchů. Pro člověka, který plynně hovoří rusky a jenž strávil roky studiem Sovětského svazu a toho, co následovalo, nejprve pro poradní skupinu britské armády a poté coby vedoucí kanceláře NATO v Moskvě, to byla fascinující práce. Geologové BP zmapovali ruské zásoby ropy a zemního plynu: větších bylo jen několik a ještě méně bylo těch, které směly západní společnosti koupit. Lough s kolegy měli za úkol orientovat se v politice. Nadřízení si jeho práce vážili. Přesto si byl dost jistý, že ho teď čeká vyhazov. Ten pocit se ještě prohloubil, když na schůzku dorazil zjevně rozrušený Američan.

Shawn McCormick byl obvykle ztělesněním sebedůvěry. Bylo mu něco málo přes čtyřicet, nosil kvalitní obleky a jeho stisky rukou drtily kosti, což Lough vždycky považoval za projev uplatňování autority. Na rozdíl od Lougha se McCormick nenaučil rusky. Byl ovšem zběhlý v tom, co Lough nazýval „americkou korporátní mluvou“, a tu a tam odjel z Moskvy do USA, aby si osvojil nejnovější „manažerské žvásty“. Na byznys se dal teprve nedávno. McCormick začínal ve zpravodajské expertní skupině ve Washingtonu, poté působil za Billa Clintona v Národní bezpečnostní radě, kde měl prověrku na stupeň přísně tajné. V roce 2003 nastoupil do TNK-BP s úkolem sestavit tým pro vztahy s vládou. Lougha znal z projektů BP, na kterých oba pracovali v Londýně, a do týmu ho naverboval během společného oběda. Jedinou podmínkou bylo, že kvůli zachování nízkého počtu zaměstnanců bude Lough pracovat jako konzultant. To Loughovi naprosto vyhovovalo: jeho děti chodily do školy v Británii. Rodinu mohl nechat doma a zhruba jednou za měsíc na týden dva zajet do Moskvy.

Ve svém novém angažmá se Lough seznámil s Bobem Dudleyem, profesionálním naftařem z Mississippi, kterého šéfové BP poslali do Moskvy, aby TNK-BP řídil. Lough pro Dudleyho připravoval instruktážní příručky a psal mu projevy, které kopírovaly kadenci Dudleyho hlasu tak věrně, že když je četl, bylo to, jako by promlouval vlastním hlasem. Lough vycházel lépe s Dudleyem než s McCormickem, ačkoli proti McCormickovi nic neměl a považoval ho za inteligentního muže a naprostého profesionála. Když byl potom v létě 2007 Lough při jedné ze svých návštěv v rozlehlé, otevřené kanceláři TNK-BP v Moskvě, McCormick ho zavedl do kouta u kávovaru, aby je nikdo neslyšel. „Jen drobné upozornění,“ řekl, „sleduje vás FSB.“

Lougha nepřekvapilo, že svou prací vzbudil pozornost FSB. Organizace si zachovala mnoho znaků své předchůdkyně ze sovětských dob, KGB. Veterán KGB Putin učinil z agentury ústřední článek svého mocenského systému. Ani ne před rokem ruští agenti otrávili v Londýně jejich někdejšího spolupracovníka Alexandra Litviněnka. Anglo-ruské vztahy na tom byly bídně. Lough věděl, že ho sledovali v době, kdy byl v Moskvě v rámci NATO. Když teď pracoval pro TNK-BP, záměrně omezoval na minimum své kontakty s britským velvyslanectvím. Zůstal ve spojení s některými ze starých kontaktů, jako například s rakouským atašé pro obranu, s nimž se mohl bavit o ruské politice. Uvědomoval si ale, že jakékoli styky s britskou rozvědkou by mohly zhatit jeho profesní práci, a oni se na něj tak jako tak nikdy neobrátili. Přesto Lough věděl, že pracuje na věcech blízkých srdci Putinova režimu. TNK-BP vlastnila práva na jedny z nejbohatších zásob plynu na světě, těžit je ale mohla jedině s požehnáním Gazpromu, státní společnosti, do jejíhož čela Putin jmenoval svého starého spojence. Lough byl přidělen do týmu, jehož úkolem bylo přijít na to, jakým způsobem se v Gazpromu rozhoduje.

Několik týdnů po McCormickově varování se Lough vracel do Londýna. Nerad jezdil na letiště autem, provoz v moskevských ulicích byl stejně nepředvídatelný jako Kreml, a tak jel vlakem. Obvykle to byla příležitost příjemně si před odletem zdřímnout. Tentokrát se naproti němu posadil spolucestující a navázal s ním rozhovor. Muži bylo přes čtyřicet, byl podsaditý, na sobě měl tričko a cestoval s podlouhlou taškou. Neobvyklé, pomyslel si Lough. Sám byl vytáhlý Angličan s vystupováním oxfordského dona, tak zjevný cizinec, že by se s ním běžný Moskvan do řeči nikdy nedal. Muž se Lougha vyptával na rodinu, na práci, na život v Británii. V jednu chvíli se zeptal: „Bojíte se létat?“ Když vlak zastavil, zvedl svou dlouhou tašku. Byla očividně prázdná. Muž spěšně odkráčel k terminálu. Lough se nechal odbavit a zamířil k bezpečnostní kontrole. Když k ní přistoupil, jeden z úředníků mu pokynul, aby přešel ke skupině celníků. Prohlédli mu doklady a příruční zavazadlo. Jeden z nich se zeptal, jestli převáží něco, co by neměl. Řekl, že ne. Objevilo se jeho odbavené zavazadlo. Také to prohledali. Předložili mu k podpisu formulář souhlasu s osobní prohlídkou, načež ho odvedli do místnosti, v níž nebylo nic než lavice a umyvadlo. Lough se připravoval na možnost, že mu ukážou balíček nějakého narkotika, který mu někdo podstrčil do zavazadla. Celníci mu pečlivě prohledali oblečení a pozorně prozkoumali boty. Po chvíli mu řekli, že může jít. Zatímco si sbíral věci, jeden z mužů s ním prohodil pár slov o ničem. Potom řekl: „Poslední otázka, pane Loughe. Bojíte se létat?“ Lough věděl, že se mu dostalo varování. Pochopil jejich sdělení: máme vás v hledáčku. Pokud chcete jezdit do Ruska, mějte se na pozoru. Nahlásil věc nadřízeným. Kolega s kontakty na FSB se poptal, co se děje, a bylo mu řečeno, že Lough je sice pod dohledem, nic hrozného by se mu ale nemělo stát. Ono nemělo nešlo Loughovi z hlavy. Přesto se v lednu 2008 do Moskvy na pár dnů vrátil. Při odjezdu si ho celníci znovu vzali stranou a prohledali. Tentokrát bezprostředně po průchodu pasovou kontrolou zavolal šéfovi TNK-BP Bobu Dudleymu. Chtěl tím vzkázat ruským zpravodajským důstojníkům, kteří Dudleyho telefon nepochybně odposlouchávali: „Pracky pryč, jednám přímo s výkonným ředitelem.“ Hned po návratu z Ruska řekl McCormickovi: dokud tomu nepřijdeme na kloub, není pro mě bezpečné, abych se tam vracel.

Zhruba tou dobou se v McCormickově chování něco změnilo. Když se krátce poté setkali v Bruselu, připadal Loughovi netrpělivý, konfrontační, nervózní. Řekl Loughovi, že se brzy znovu sejdou. Dva týdny nato usedli ke stolu v londýnském hotelu Hyatt. McCormick mu až nepříjemně přátelským tónem sdělil, že jelikož nadále nemůže jezdit do Ruska, je propuštěn. Dostane tříměsíční plat. McCormick ale po Britovi chtěl, aby okamžitě přestal pracovat na všech svých úkolech. Bob Dudley jeho propuštění schválil, řekl McCormick, opomněl se ovšem zmínit, že Dudleymu vnukl přesvědčení, že Lough odejít chce. Loughem to otřáslo. Při loučení mu nabídl ruku, jak mu velel reflex Angličana. Ke svému zděšení – podle svých slov „nebyl zrovna objímací typ“ – se však ocitl v McCormickově náruči.

Uplynul měsíc. Lough nabýval přesvědčení, že se děje něco divného. A potom vtrhly do kanceláří TNK-BP v Moskvě, jen několik bloků od Rudého náměstí, desítky ozbrojených příslušníků FSB a vrtačkami si otevřeli trezory. Několik dnů předtím zadrželo FSB Ilju Zaslavského, Američana ruského původu se vzděláním z Oxfordu, který s Loughem spolupracoval na zkoumání Gazpromu. On i jeho bratr byli obviněni ze špionáže. Zaslavskému bylo brzy jasné, oč jde: chystal se scénář, v němž měl sehrát roli krtka, který předával státní tajemství muži, jenž ho řídil, tomu ničemnému britskému špionovi Johnu Loughovi. Historka měla podpořit úsilí ruských oligarchů získat od svých britských partnerů větší kontrolu nad TNK-BP. Měla také pomoci Putinovu režimu vrátit úder poté, co Britové obvinili jeho agenty ze spáchání vraždy na území Spojeného království. Z bezpečí ruského parlamentu, jehož byl nyní poslancem, vyjádřil Andrej Lugovoj, zámožný bývalý důstojník FSB, který za sebou v Londýně zanechal stopy polonia, než ho podle všeho přimíchal Alexandru Litviněnkovi do čaje, svou podporu vyšetřování špionáže. Nezáleželo na tom, že hlavní dokument, z jehož odcizení byl Zaslavskij obviněn – nezajímavý strategický plán Gazpromu – byl ve skutečnosti formálně zaslán TNK-BP ruskými úřady. Ne, tento dokument byl prohlášen za tajemství stěží odhadnutelné hodnoty, jehož ztráta do rukou Západu by podle prokremelských novin způsobila Rusku škody v řádu miliard dolarů.

Dva týdny po zatčení Zaslavského vyslechli důstojníci FSB Shawna McCormicka. V tom místě, ve věznici Lefortovo, to tepalo hrůzou už od dob Stalinových čistek. Věznili tady disidenty a zrádce vlasti Alexandrem Solženicynem počínaje a Litviněnkem konče. McCormick sdělil americkým diplomatům v Moskvě, že žádost FSB, aby se dostavil k výslechu, přijal s klidem. Prý ho ujistili, že není ve vyšetřování špionáže považován za podezřelého, nýbrž za svědka. Člověk menšího formátu by si možná dělal větší starosti: jeden z významných ruských deníků napsal, že kromě Zaslavského „FSB podezírá i vedoucího oddělení mezinárodních vztahů TNK-BP Shawna McCormicka, který by mohl být vyhoštěn z Ruska“. A FSB tisk informovala, že během razie v kanceláři TNK-BP její tým našel vizitky důstojníků CIA. Kde přesně byly nalezeny, se ve zprávě neuvádělo. Osobou se zpravodajskou minulostí ale nebyl Lough ani Zaslavskij, ale McCormick. V době svého působení v Bílém domě měl McCormick prověrku nejvyššího stupně a měl přístup ke zprávám vypracovaným americkými špiony. Teď seděl naproti jejich ruským protějškům. Vypovídal celých sedmnáct hodin, přičemž všechna zkreslení, jakkoli drobná, dobře zapadala do příběhu FSB. „Rád bych poukázal na zvláštní status Johna Lougha,“ řekl McCormick. Měl tím na mysli Loughovu práci nikoli v zaměstnaneckém poměru, ale na dohodu – banální záležitost, která se náhle mohla jevit jako podezřelá. McCormick neopomněl zmínit, že Lough dřív pracoval pro NATO. Lough se znal s pár lidmi na ministerstvu zahraničí, s nikým v rozhodujících funkcích, v McCormickově podání se z toho ale staly „rozsáhlé vazby na vládu Spojeného království“. McCormick působil dojmem, že je odhodlán na každém kroku ohýbat fakta tak, aby vyhovovala scénáři FSB, zejména pokud šlo o Loughův vztah s hlavním padouchem, Američanem ruského původu Iljou Zaslavským.

Když spolu Zaslavskij a Lough v práci mluvili, používali zdvořilostní podobu ruštiny. Společensky se nikdy nestýkali. Přesto McCormick – který rusky neuměl – prohlásil, že se spolu ti dva bavili neformálně a měli „vztahy, které nebyly pouze pracovní“. Sdělil vyšetřovatelům: „Dalo by se o nich říct, že byli přátelé.“ McCormick uvedl, že Lough žádal, aby TNK-BP přijala Zaslavského jako konzultanta. Lough by to nemohl udělat, ani kdyby chtěl: neměl k tomu dostatečně vysoké postavení. Lough a Zaslavskij pracovali společně v týmu zjišťujícím informace o Gazpromu, jako podřízení jednoho Skota, který měl projekt na starosti. Ani v tomto případě McCormickova verze neodpovídala skutečnosti: řekl FSB, že Zaslavskij byl Loughovým podřízeným. Prohlásil, že Lough Zaslavského „řídil“. Jeho vyšetřovatelé to zaznamenali jako ruské slovo, které se užívá k označení jedince řídícího špiona.

Vyšetřovatelé FSB sepsali souhrn McCormickovy svědecké výpovědi. McCormick ho podepsal. Přidali ho do spisu spolu s obdobně užitečným svědectvím, které získali den předtím od jiného svědka, Sergeje Novosjolova. Než se stal viceprezidentem TNK-BP pro ekonomickou bezpečnost, pracoval jako vedoucí vyšetřovatel organizovaného zločinu na ruském ministerstvu vnitra. Podle jeho výpovědi ho McCormick informoval, že byl John Lough najat na doporučení Boba Dudleyho, což byla lež, která mohla tohoto nejvyššího představitele BP v Rusku zatáhnout do špionážního příběhu. Novosjolov přesně vysvětlil některé nepodstatné aspekty Loughovy a Zaslavského práce, zároveň však vyšetřovatelům FSB poskytl několik nepravdivých údajů, které se jim mohly hodit při vymýšlení báchorky o špionážní skupině. Jejich případ začínal nabírat tvar podobný těm nejlepším „aktivním opatřením“ KGB z dob studené války: vezmi několik nitek pravdy, přidej k nim nezbytné výmysly a vše spleť dohromady tak, aby vznikla lež, jakou potřebuješ.

Iljovi Zaslavskému a jeho bratrovi hrozil trest vězení v rozmezí od pěti do dvaceti let. Jelikož neztratili nervy a odmítli se přiznat, mohli si na ně u soudu vymyslet maximálně nezdařený pokus o průmyslovou špionáž. Byli odsouzeni k podmíněnému trestu odnětí svobody na jeden rok s dvouletou zkušební lhůtou a k následnému doživotnímu vyhnanství. John Lough dostal zákaz vstupu do Ruska. Bob Dudley začal cítit známky jakési nemoci. Nechal si udělat krevní testy a lidé z jeho okolí si šeptali, že byl v jeho krvi objeven jed. Podle zvěstí se zotavil, jakmile se začal vyhýbat jídlu podávanému v TNK-BP. Když se doslechl, že se ho úřady chystají zatknout, uprchl ze země. K odjezdu byly donuceny i stovky dalších zaměstnanců BP. Shawn McCormick odešel od BP nedlouho poté. Prokázal nadání napomáhat při utváření alternativní reality, kterou lze použít jako zbraň. Takové vlohy se budou hodit jeho příštím zaměstnavatelům – triu.

Vytváření alternativní reality bylo cennější než jakékoli ropné pole nebo ložisko drahého kovu. A přece jste si tu a tam, třeba v soukromí královského paláce masek, který jste si na ten večer pronajali, mohli dopřát chvilku slastného rozjímání o původní realitě, o tom, jak se věci skutečně mají. V Banketním domě povstal samotný král komodit Ivan Glasenberg ze společnosti Glencore, aby svým johannesburským přízvukem pronesl pár slov. Přítomní dluží poděkování jeho vlasti, řekl. Jihoafrická vláda se potýká s výpadky elektřiny. To Jihoafričanům znepříjemňuje život ještě větší měrou než obvykle. Zároveň to omezuje těžbu, což zvedá ceny kovů, jež se v dolech nacházejí. Glasenberg dospěl k pointě: problémy Jihoafrické republiky jsou dobrou zprávou pro společnosti těžící tyto kovy jinde, například pro ENRC, jejíž akcie stouply na dvojnásobek. Jeho publikum propuklo v hurónský smích a bušilo pěstmi do stolu.

Toho večera, zatímco seděl u čestného stolu pod obrazy posledních božských králů, začal Saša chápat, do jaké míry lze peníze proměnit v moc. „Je to tak vzrušující,“ řekl už krátce po vstupu ENRC na londýnský trh svému obchodnímu kolegovi v Kazachstánu. „Člověku vůbec nedochází, jak jsme tady provinční. Tohle jsou nové obzory.“

3.

Tunely

Cheapside, únor 2008

Londýnská kancelář BSI se nacházela ve stejné vzdálenosti od centrální banky Spojeného království Bank of England a katedrály svatého Pavla, v samém středu londýnské City, aorty globálního finančního systému. Nenápadná budova stála na Cheapside, městské třídě založené Římany, na níž středověcí obchodníci prodávali ovčí nožičky a úhoře. Tržnice Stocks na jejím východním konci se proslavila děsivým zápachem hnijících potravin. Za rohem se nacházelo sídlo londýnského starosty Mansion House. Zde Tony Blair okořenil svůj projev o nespravedlivém globálním obchodu ujištěním, že City „vytváří značnou část bohatství, na němž je tento britský národ závislý“.

Švýcarští finančníci, kteří založili Banco della Svizzera Italiana neboli Švýcarsko-italskou banku, si od samého začátku dali za úkol pomáhat penězům překračovat hranice států. Alpským masivem Svatého Gottharda se razil tehdy nejdelší tunel na světě. Měla jím vést železnice spojující severní a jižní Evropu. „Světový trh je otevřen,“ prohlásil po dokončení prací švýcarský prezident. Na trase nové železnice leželo i švýcarské město Lugano, v němž se mluví italsky. Právě zde otevřeli zakladatelé BSI roku 1873 banku, a využili tak výhod nové obchodní cesty. Dařilo se jim, expandovali ve Švýcarsku a vysílali bankéře do zahraničí. Banka přestála jednu světovou válku. Během té druhé dělali bankéři BSI totéž co mnoho švýcarských bankéřů: kolaborovali s nacisty. Zároveň udělali to, co posléze začnou dělat pro své bohaté klienty: stvořili příběh převracející pravdu naruby. Podle toho, jak příběh vyprávěli švýcarští bankéři a jejich obhájci, byla důvodem, proč Švýcaři povýšili porušení bankovního tajemství na trestný čin, snaha pomoci pronásledovaným Židům ochránit úspory. Ve skutečnosti byl návrh zákona vypracován roku 1932, rok před nástupem Hitlera k moci. Podnětem nebyl altruismus, ale vlastní zájmy. Byla velká hospodářská krize. Vlády zoufale potřebovaly vybírat daně. Ti z evropských boháčů, kteří nebyli ochotni je platit, zjistili, že pokud svůj majetek svěří anonymním účtům u švýcarských bank, mohou se placení vyhnout. Pařížské úřady žádaly Švýcary o spolupráci při vyšetřování daňových úniků bohatých Francouzů. Švýcarští zemědělci a dělníci chtěli, aby se banky dostaly pod kontrolu. Řešením bylo postavit okolo bank zeď diskrétnosti – a posléze, až se na to bude v následujících letech kdokoli ptát, prohlásit, že to všechno bylo kvůli Židům.

Mezi válkami se zahraniční majetek spravovaný švýcarskými bankami zdesetinásobil. Po roce 1945 začaly banky jako BSI otevírat pobočky na roztodivných místech, často v zákoutích rozpadajícího se britského impéria. Londýnská City po staletí řídila obchodní stránku koloniálního projektu sahajícího od otrokářských lodí v Atlantiku přes zlatá pole Kapského Města po náklady čaje, barviv a opiátů Východoindické společnosti. Jak britská moc upadala, mnoho jejích menších majetků zůstávalo se City svázáno, jenom to teď bylo ve službách jiných impérií. Kdejaký ostrov teď namísto někdejších komodit nabízel přídech finanční diskrétnosti: dejme tomu jistý typ trustu nebo krycí společnosti. BSI se usídlila na Bahamách a na ostrově Guernsey. Její bankéři současně potřebovali být nablízku skutečně bohatým lidem – osobám s vysokým čistým jměním, jak se jim začalo říkat – a tak měli zastoupení v New Yorku, Hongkongu, Monte Carlu a samozřejmě v samotném Londýně.

Švýcarští bankéři nepodnikali s penězi nic chytrého ani originálního. Prostě je investovali do akcií a dluhopisů jako všichni ostatní, kdo měli to štěstí, že si mohli dát něco málo stranou. Důležité bylo, že se peníze přesunuly na zvláštní místo, na místo mimo dosah vlád, zákonů, společnosti. Toto místo vešlo ve známost jako „offshore“. Vzhledem k tomu, že jedno procento nejbohatších shromáždilo čtvrtinu veškerého nárůstu příjmů – přičemž na spodních padesát procent zbyla méně než desetina – vzrostl objem peněz uložených v „offshorech“ na 7,6 bilionu dolarů. To byl alespoň nejlepší odhad, protože odhad bylo to jediné, co měl kdo možnost udělat. Jinými slovy, z každé stovky dolarů držené domácnostmi celého světa jich osm bylo v offshorech. Když přišla hospodářská krize, odolnost země se měřila jejími rezervami, zásobami hotovosti, aktiv a zlata, z nichž mohla čerpat. Bohatství uložené v offshorech bylo dvakrát větší než vůbec největší rezervy, jež měla Čína, a větší než polovina celosvětových rezerv. Švýcarské banky držely třetinu tohoto bohatství. BSI už roku 2006, v době Nigelova nástupu do banky, patřila do první desítky. Měla v držení finanční prostředky svých klientů v hodnotě 48 miliard dolarů. Pokud by byla zemí, výší svých rezerv by zaujímala pětadvacáté místo na světě.

BSI nebyla běžnou bankou pro lidi z ulice, s platem a hypotékou. Byla to banka pro privátní klientelu. Hlavním privátním bankéřem v londýnské pobočce byl temperamentní Ital Fabrizio Zanaboni. V bance pracoval už jeho otec. Pod sebou měl půl tuctu bankéřů. Dohromady spravovali zhruba tři čtvrtě miliardy dolarů pro několik stovek klientů. Teoreticky byli bankéři v počtu klientů, které mohli přijmout, omezeni Nigelovým úsudkem o bezúhonnosti každého z nich. V jednom případě byl požádán, aby rozhodl, zda nedávno zesnulý ukrajinský podnikatel byl, anebo nebyl otráven. Zpráva o jiném klientovi naznačovala jeho spojení s petrohradskou mafií, bankéř ale na její okraj poznamenal: „…slabá spojitost, podle mého názoru irelevantní.“ Vypadalo to, že nepřijatelných je jen málo klientů. Jedna bankéřka zase chtěla vystavět finanční labyrint pro podnikatele rumunského původu jménem Frank Timis. Poté co Ceauşescu zabil jeho otce, uprchl dospívající Timis do Austrálie, informovala své nadřízené v BSI jeho bankéřka, kde byl dvakrát odsouzen za držení heroinu s úmyslem dalšího prodeje. Bankéřka vysvětlila, že tyto počáteční přešlapy je třeba omluvit. Timis se jen „dostal do špatné party“. Mezitím se přestěhoval do Londýna a vydělal miliony na těžebních podnicích ve východní Evropě a v Africe. V současné době měl podle bankéřky „vynikající styky“. Obvinění, že lhal investorům o potenciálu jistého řeckého ropného naleziště, rovněž nezavdávalo důvody k obavám. Pokud šlo o to, jak chtěl Timis se svými penězi nakládat, bankéřka navrhovala založit fond v Panamě, který by klient diskrétně ovládal na základě plné moci. Panamský fond měl být vlastníkem dvou společností registrovaných na Britských Panenských ostrovech. Tyto společnosti z Britských Panenských ostrovů si měly otevřít účty u BSI v Monaku.

Nigel z městečka Basingstoke se pokoušel vžít do mysli klienta BSI. „Proč bych jezdil do Londýna, abych si založil účet ve Švýcarsku na jméno subjektu z Kajmanských ostrovů, který má jednatele v Panamě? Nedávalo by to naprosto žádný smysl, pokud by nešlo o něco podloudného.“

Nigel se snažil nespouštět z očí hlavně jednoho bankéře BSI. Khofiz Shakhidi byl třicetiletý Tádžik s tmavýma, živýma očima, oválným obličejem a křivým úsměvem. Jeho otec byl uznávaný hudební skladatel z dob sovětského Tádžikistánu, který svá díla, mezi něž patřil i balet Smrt lichváře, popisoval jako „pokus o syntézu mezi Východem a Západem“. V přízvuku jeho syna, který získal západní vzdělání, zůstaly po jeho původu jen nepatrné stopy. Dovedl být okouzlující a zjevně byl inteligentní, Nigel měl ale dojem, že dělá, co může, aby ho vytočil. Šéfové BSI v Londýně přetáhli Shakhidiho a dva další privátní bankéře z konkurenční banky Crédit Agricole dva roky před Nigelovým nástupem. Přivedli s sebou i pár stovek bohatých klientů. Mnozí z nich byli z bývalého Sovětského svazu, a tak se vedoucí bankéř Zanaboni rozhodl provést prověrku. Najal Martina Flinta, který působil dvacet let v MI5. Flint teď pracoval pro Risk Analysis, jednu ze soukromých zpravodajských agentur množících se v londýnské čtvrti Mayfair, kterou většina lidí znala jen z deskové hry Monopoly, kde ale někteří vykonávali obchody pro bohaté vrstvy. Flint dostal za úkol zjistit o Shakhidiho klientech všechno, co mohl. Svou práci odvedl a vypracoval zprávu. Rozhodnutí bylo postoupeno šéfům BSI ve Švýcarsku, kteří odsouhlasili, že je londýnská kancelář může převzít.

Nigela drželi stranou od bankéřů v jeho vlastní kanceláři. Podepisoval sice jejich žádosti o otevření účtů pro klienty a přesuny jejich peněz po celém světě, sám ale neměl potuchy, kdo tito klienti jsou a odkud jejich peníze pocházejí. Venku se zatím stupňovala krize. Příklad Northern Rock naznačil, jak to bude vypadat: obrovské ztráty, které bankéři při svém obohacování způsobili, ponese veřejnost. Nigel si ale povšiml, že se souběžně s tím odehrává ještě něco jiného. Mohlo se zdát, že banky pukají a jejich triky jsou teď všem na očích. A přesto se v tichosti ztrácely stále další a další peníze. Koncem února 2008 se Nigel dočetl v Timesech, že polovina všech komerčních nemovitostí ve Spojeném království již nepatří konkrétním lidem. Namísto toho patřily společnostem registrovaným na vzdálených místech, přičemž identita jejich majitelů není nikde zveřejněna. Jako by byl vykopán další tunel, odvádějící peníze na jakési místo, o němž nikdo nemluví.

4.

Dvojí stát

Moskva, únor 2008

Peter Sahlas odhadoval, že za těch jedenáct let, kdy se pokoušel psát ruské zákony, mu byl umožněn vstup do Kremlu víckrát než kterémukoli jinému člověku ze Západu. Vždy jako ze škatulky, s dokonale upravenými vlasy, s uzlem kravaty přisátým k hornímu knoflíčku jako magnetem, působil dojmem stejného lesku jako jeho černé chromované kufry. Klidně byste si ho spletli s jedním z těch manažerských poradců, kteří si v postsovětské Moskvě účtovali hodinové sazby za to, že v zemi zavedou kapitalismus. On ale nebyl jedním z nich. Stanovil si vyšší cíl: zavést právní stát. V únoru 2008 shledal, že pohořel.

Peter byl až do morku kostí liberál. Jeho řecký otec byl právě tak mladý, že během občanské války, která následovala po osvobození od nacistů, unikl tomu, aby byl spolu s muži z jeho vesnice zajat. Emigroval do Kanady, kde se lopotil po restauracích, než si pořídil svou vlastní a mohl si dovolit přivézt do země i své sourozence a nevěstu. Nejhonosnější z jeho podniků se nacházel v přízemí věžového domu s kancelářemi bank. Rozhodl se, že jeho děti musejí být těmi, kdo muffiny jedí, ne těmi, kdo vstávají v pět ráno, aby je napekli. „Tohle je svobodná země,“ říkával jim, „a můžete si dělat, co chcete. Musí z vás ale být doktor nebo právník.“ Nejdřív je ovšem nechal pracovat ve svých restauracích, aby pochopili, že peníze nerostou na stromech. Ve škole v Torontu nacházel Peter největší zálibu v obhajování principů, které se pro něj stávaly zásadní. On a jeho kamarád Vinay – dvojice „zatracených potížistů“, jak je Peter později označil – pohoršili vedení katolické školy, když na titulní straně studentských novin uveřejnili rozhovor s lékařem známým tím, že provádí potraty. Když si je předvolal ředitel, předvedli mu žalozpěv na téma svobody slova. Na obranu tohoto práva byli ochotni podstoupit rizika, jichž se starší a slavnější liberálové zalekli. Opatřili si výtisk Satanských veršů Salmana Rushdieho a uveřejnili recenzi.

Peter šel na vysokou školu v Torontu. Během prvního roku studia mezinárodních vztahů odpověděl na inzerát ve studentských novinách, který sháněl učitele angličtiny pro Československo. V létě roku 1990 přijel do Plzně, města vzdáleného hodinu jízdy od Prahy. Před šesti měsíci svrhla komunisty sametová revoluce Václava Havla. Nikdo pod čtyřicet nikdy nezažil svobodu, poslední sovětské jednotky ještě neodjely ze země a zdálo se, že si Češi nejsou vůbec jistí svým novým vztahem ke státu. Po skončení hodiny přišel za Peterem jeden z jeho studentů, český voják Pavel. Vysvětlil mu, že vymyslel malý akt vzpoury proti přetrvávajícím starým pořádkům. Měl v plánu propašovat do kasáren zápaďáka. Nikdo kromě Pavla a jeho spolupachatelů se o tom nikdy nedozví, oni ale dostanou možnost vychutnat si vzpouru proti moci, která se ještě před nedávnem zdála být absolutní. Tím zápaďákem, kterého měl na mysli, byl Peter, který to považoval za skvělý nápad.

Pavel vybavil Petera odřenou khaki uniformou včetně fasovaného spodního prádla a řekl mu, ať dorazí na místo v Plzni, kde autobus nabírá vojáky poté, co ve městě strávili několik hodin volna, a odváží je zpátky na základnu. Když autobus přijel ke kasárnám, vojáci a jejich převlečený narušitel vystoupili před bránou. Pavel tiše nabádal Petera, ať se strážnému nedívá do očí. „Půjdu první. Tvůj úkol je jít za mnou. A tvářit se jakoby nic.“ Najednou už ta mise Peterovi nepřipadala tak lákavá. „Jestli mě chytí, jsem v hajzlu,“ říkal si v duchu. Šel ale dál se sklopeným zrakem a dostal se do bloku Pavlovy jednotky. Na stěně visela mapa světa se Sovětským svazem uprostřed. Peter se svými bratry ve zbrani snědl vojenskou břečku. Potom mu došlo, že udělal zásadní chybu: naplánoval zločin, ale ne únikovou cestu. Ven se dalo dostat jen jediným způsobem: mezi dvěma strážními stanovišti bylo místo, kudy se vojáci, kterým ujel autobus, vraceli po setmění přes zeď. Ve čtyři ráno Pavel na to místo Petera zavedl. „Žádný strach,“ řekl mu Pavel, „nezastřelí tě. Ale neohlížej se.“ Když mu Pavel pomohl nahoru na zeď, Peter si představoval, jak ho zatknou a obviní ze špionáže. Skočil. Žádná střelba, žádný křik. Přistál v poli a pelášil pryč.

To léto vzali Petera jeho hostitelé, čeští právníci, do Osvětimi, do soudní síně v Norimberku a do Berlína, aby si odloupl kousek zdi. Cestoval napříč územím, které bylo ještě nedávno východním blokem. Cítil, že je svědkem historie – a dokonce jejím účastníkem.

Peter a jeho kamarád Vinay se rozhodli odjet s programem výuky angličtiny do Ruska. Přivydělávali si jako číšníci, aby měli na letenky, a v létě roku 1991 odletěli s British Airways do Moskvy. Jejich znalost jazyka končila u da a nět. Po příletu se svěřili do rukou taxikáře jménem Oleg. Sehnal jim pokoj a jídlo – vyzáblé kuře zapíjené kysaným mlékem, po kterém jim přes noc na jazyku vykvetla znepokojivá černá flóra. Druhý den ráno je Oleg doprovodil na vlak do Leningradu. V hlavním městě někdejších carů, které se mělo brzy znovu stát Petrohradem, si Peter s Vinayem dohodli hodiny angličtiny pro novináře. Ubytovali se v hotelu, kde oba ctnostní Kanaďané odolávali neutuchajícím snahám ředitele přivést jim do postele prostitutky. Když se v době Peterova výletu do Paříže komunističtí zastánci tvrdé linie pokusili o puč proti Michailu Gorbačovovi, novináři Petera průběžně informovali o dění. Následující rok přijel znovu a tentokrát ho jeho studenti naučili rusky.

Po návratu do Kanady se rozhodl pro studium práv. S využitím svého daru zdvořilého přesvědčování zajistil kanadské vládě finanční prostředky ke zkoumání ruského právního systému. O jarních prázdninách, kdy ostatní studenti odjížděli na Floridu, on jel do Ruska a vzal s sebou pět profesorů. Když se potom objevilo místo v projektu na pomoc ruské vládě při přípravě občanskoprávního zákoníku pro postkomunistickou éru, vybrali Petera. Šel domů a pověděl své dívce o „šíleném nápadu“ přestěhovat se do Ruska. Seznámili se před dvěma lety v její rodné Paříži. Peter byl ve městě měsíc, aby si vylepšil svou obchodní francouzštinu. Jedné horké noci na večírku v čímsi domě blokovaly přístup k ledničce dvě debatující Francouzky. Když se kolem nich protahoval, s jednou z nich se dal do řeči, v čemž pokračoval do ranních hodin. Cécile pracovala v jedné bance. Když se brzy poté dostala banka do problémů, přestoupila na literární dráhu a přesunula se za Peterem do Kanady. V době, kdy se objevila vyhlídka na stěhování do Moskvy, nebyla v Kanadě ještě ani rok. K Peterově radosti byla nadšená. Přijeli v roce 1996. Zanedlouho Peter navštěvoval Kreml až čtyřicetkrát do roka. Právní stát nabíral tvar. Gorbačova nahradil Boris Jelcin a Peter se pohyboval mezi mandaríny nového Ruska. Jednou se v letištní hale seznámil s úředníkem z Petrohradu, který mu podal svou vizitku. Peter se pousmál, když viděl, že jeho jméno zní jako quebecký pokrm z hranolků, sýra a hnědé omáčky, poutine.

Koncem devadesátých let, na sklonku Jelcinovy vlády, začínal Peter cítit rozčarování. Věděl, že prezident je „v zásadě buď opilý, nebo v kómatu“, což mu znemožňovalo jakoukoli činnost. A reformátoři se oddávali přesně tomu chování, které měli údajně potírat. Dokonce i Boris Němcov, jejich charismatický muž z lidu, byl zachycen na videu, jak si užívá ve vířivce plné bankéřů a mladičkých striptérek. Vliv získávali silovici, lidé z armády a bývalé KGB. V Kremlu neexistovala osoba, která by měla pravomoc spory mezi frakcemi řešit. Když se v roce 2000 ujal vlády Putin, Peter si nebyl jistý, co může čekat. Jeho práce na nových právních předpisech mohla být v kterémkoli stadiu zablokována, pokud by se nový prezident postavil proti reformám. Putin však stále znovu přebíral rozhodování a dělal to, v co Peter doufal. Coby předseda vlády pod Jelcinem byl „řezníkem Čečenska“. Ale jako prezident, přestože Jelcinovi udělil doživotní imunitu před trestním stíháním, vyhlásil „diktaturu práva“. Petera to potěšilo. Radost mu vydržela jen do okamžiku, kdy se Putinovi lidé zmocnili jistého muže, mladého právníka v Peterově věku, a přivodili mu pomalou smrt.

Jukos byla ropná společnost, největší v Rusku. Jejím majitelem byl Michail Chodorkovskij, špičkový inženýr se vzhledem intelektuála, jehož dětským snem bylo řídit významnou sovětskou továrnu. Namísto toho byl jedním z prvních, kdo úspěšně podnikal v soukromém sektoru, což v posledních letech komunismu sice už nebylo trestné, ale stále ještě podezřelé. Pochopil, jakou cenu mají v systému bez závazných pravidel osobní vazby, a s požehnáním úřadů se pustil do experimentování s tržní ekonomikou. Chodorkovskij dovážel počítače a fušoval do směnárenství. Brzy si uvědomil, že v novém ruském kapitalismu je ze všeho nejvýhodnější role finančního zprostředkovatele, který poskytuje prostředky továrnám a dalším státním institucím, zpětně peníze inkasuje od státní kasy a bere si svůj podíl. Tak získal prostředky na výprodejní privatizaci, do níž se s nadšenou podporou Západu pustili Jelcinovi reformátoři. Tito reformátoři se ze všeho nejvíc obávali návratu komunistů, a tak se s blížícími se prezidentskými volbami v roce 1996 zoufale snažili prodloužit vládu svého opileckého ochránce. K tomu potřebovali podporu novopečených magnátů. Reformátoři „přišli k moci, aby vytvořili spravedlivou, poctivou a právem se řídící tržní ekonomiku; aby si ji udrželi, sponzorovali jeden z nejšpinavějších insiderských obchodů na světě,“ napsala Chrystia Freelandová, jedna z nejbystřejších korespondentek v Rusku té doby. Hrstka podnikatelů si rozporcovala ropná pole, doly a továrny, jež představovaly motory sovětského impéria. Výměnou za půjčky podvyživené státní kase a politickou podporu Jelcinova režimu získali právo převzít vedení těchto nejdůležitějších státních podniků a poté je odkoupit za zlomek jejich ceny. Z tohoto výprodeje vzešli ruští oligarchové: Vladimir Potanin, Boris Berezovskij, Roman Abramovič a další. Chodorkovskij a jeho partneři zaplatili za tříčtvrtinový podíl v Jukosu, podniku se sto tisíci zaměstnanci, ropnými poli a rafineriemi, 350 milionů dolarů. O dva roky později, v roce 1997, měla společnost hodnotu devět miliard dolarů a v roce 2002 už dvanáct miliard. Chodorkovskij se stal nejbohatším mužem v Rusku.

Chodorkovskij udělal z Jukosu jednu z nejlépe řízených ruských společností. Nadbíhali mu západní ropní manažeři. Vypadalo to, že neexistuje nic, do čeho by se nemohl pustit. V přesvědčení, že je tím, kdo v Rusku nastolí skutečnou demokracii, začal financovat skupiny občanské společnosti a opoziční strany. Tím porušil pravidlo, které Putin oligarchům stanovil, aby si je podrobil: pokud si chcete svoje peníze udržet, nepleťte se do politiky. V říjnu 2003 vstoupili ozbrojení agenti na palubu soukromého letadla, zatímco tankovalo na sibiřském letišti, a Chodorkovského odvedli. Byl obviněn z podvodu a daňového úniku. Účetní Jukosu používali při sestavování účetnictví stejná pravidla jako všechny ostatní ropné společnosti. Krátce po Chodorkovského zatčení však daňové úřady vystavily účet na 3,3 miliardy dolarů.

Obhájci Jukosu si najali torontskou advokátní kancelář a dozvěděli se o mladém Kanaďanovi, který se intenzivně podílel na návrzích ruské legislativy. Peter Sahlas byl pozván na schůzku. Když na ni přišel, bylo v místnosti patnáct lidí včetně bývalého kanadského premiéra. Peter jim sdělil, co mu řekly jeho kontakty v Moskvě: že Putin utužuje svou kontrolu nad spravedlností. Zanedlouho Peterovi znovu zazvonil telefon. Byl to Bob Amsterdam, drsný kanadský obchodní právník, rodák z Bronxu, pracující pro Jukos. Amsterdam chtěl Petera do týmu.

Chodorkovskij načínal třetí rok svého pobytu ve vězení. Byl dost nepravděpodobným totemem kampaně na obranu právního státu. Navzdory svému nervóznímu pochechtávání to byl bezohledný člověk, který za své bohatství do značné míry vděčil schopnosti svázat soupeři ruce využitím právních kliček a mezer v zákonech. Součástí této taktiky bylo i místo na výplatní listině Jukosu pro bývalého úředníka, který během svého působení ve vládě zanesl do ruské obchodní legislativy nejasnosti, jež měly sloužit přesně těmto účelům. Ale v tomto případě šlo o mnohem víc než jen o zabavení ropné společnosti, vysvětloval Amsterdam Peterovi. „Jde o právní stát v Rusku. Jde o geopolitickou stabilitu. A jde o energetickou bezpečnost pro Evropu. Rusko je pořád jadernou zemí. Potřebujeme, aby Rusko fungovalo na právních základech a bylo stabilní. Nedotknutelnost vlastnictví, nedotknutelnost smluv, právní stát a lidská práva v Rusku jsou v zájmu všech.“

Součástí přístupu Boba Amsterdama k případu bylo úsilí hlouběji proniknout do právní teorie. Bez ustání četl. Jednoho dne předal Peterovi výtisk málo známého díla německé právnické literatury Dvojí stát: Příspěvek k teorii diktatury. Jeho autor Ernst Fraenkel přežil západní frontu první světové války a vystudoval práva ve Frankfurtu. Ve výmarském Německu se věnoval pracovnímu právu a zaujaly ho otázky, jak právo slouží zájmům bohatých a mocných. Stal se významným komentátorem a v době Hitlerova vzestupu obhájcem právního státu. Brzy začal žít dvojím životem. Na veřejnosti pokračoval ve své advokátní praxi, jelikož se mu s poukazem na předchozí službu v armádě podařilo získat výjimku z nacistického zákazu činnosti, který se vztahoval na židovské právníky. Potají se věnoval práci na tom, co bylo později označeno za „vrcholné dílo intelektuální odboje“ proti nacistům.

Duální povahu Hitlerova režimu si Fraenkel plně uvědomil v roce 1936 u berlínského soudu. Zastupoval zaměstnance odborové organizace, kteří se domáhali dodržování jejich vnitropodnikové dohody o mzdách, přestože gestapo tuto organizaci přebudovalo podle nacistického modelu. Tajná policie vyslala do sporu advokáta, který prohlásil, že „jakýkoli zásah, který gestapo požaduje nebo považuje za nutný, je zákonný“, včetně rozpuštění společenské organizace nebo zrušení manželství. Soudce nicméně shledal, že německý právní řád hovoří ve prospěch zaměstnanců. O několik dnů později obdržel Fraenkel kopii nového nařízení gestapa. Rozsudek soudu zůstal v platnosti, ale odškodnění Fraenkelových klientů bylo zabaveno ve prospěch režimu.

Zatímco jiní z Německa prchali, Fraenkel zůstal a snažil se plně pochopit „režim, jehož charakteristickým rysem je skrývání své pravé podstaty“. V hlavní berlínské knihovně prohledával právnické spisy a žádal o nejrůznější nesouvisející díla, aby zmátl nacistické špehy. Fraenkel nalezl to, co pokládal za „klíč k pochopení národně socialistického systému vlády“. Šlo o „souběžnou existenci ‚státu norem‘, který své vlastní zákony v zásadě respektuje, a ‚státu opatření‘, který tytéž zákony porušuje“. Jinými slovy nepředstavovalo nacistické Německo jednoznačně totalitní systém. Podrželo si určité pozůstatky právního státu, především v oblasti obchodu, a kapitalistická ekonomika tak měla základní pravidla, která potřebovala, aby mohla nadále fungovat. Ale stát opatření – Hitlerova politická mašinérie – se těšil tomu, co Fraenkel nazval „pravomocí nad pravomocí“. Sám stál mimo zákon, a pokud se mu zlíbilo, mohl zbavit ochrany zákona kteréhokoli jednotlivce nebo skupinu.

Nakonec stát opatření upřel zrak i na samotného Fraenkela. Jeho skrytou literární činnost úřady neodhalily, sám však na sebe upozornil obhajobami jiných Židů u soudu. V září 1938 dostal telefonické varování, že si pro něj gestapo konečně přijde. Šest týdnů před Křišťálovou nocí Fraenkel a jeho žena uprchli. Raná verze Dvojího státu odcestovala samostatně v diplomatickém zavazadle sympatizujícího úředníka francouzského velvyslanectví. Autor se s rukopisem znovu shledal v New Yorku, kde kniha vyšla roku 1941 v angličtině. Kniha byla hojně recenzována, po deseti letech už ale přestala znovu vycházet. Mezi těmi, kdo se snažili pochopit vztah mezi diktátory a právem, však nikdy nepřestala mít své obdivovatele. Když Fraenkelovu práci vstřebali Bob Amsterdam s Peterem Sahlasem, řekli si „heuréka“.

Peter viděl, že se v postsovětské kombinaci kapitalistické ekonomiky a autoritářské politiky rodí dvojí stát, jak ho vylíčil Fraenkel. Chápal, že jde o nepřesnou paralelu. „Cíle ‚státu opatření‘ ve třetí říši byly mimořádně hrůzné,“ napsal poté, co si utřídil myšlenky. Když však sledoval Chodorkovského defenestraci, uvědomil si „užitečnost legitimity“, jak to sám nazval, pro kleptokraty. V procesu privatizace – jakkoli šlo o kolosální loupež – stát nedokázal najít nic, co by se dalo označit za důvod k soudnímu stíhání pro trestný čin. „Přece není nutné někoho lživě obvinit jen proto, abyste ho mohli potrestat za něco jiného, co skutečně udělal,“ říkal si. „Pokud udělal něco nezákonného, dostaňte ho za to, co udělal nezákonného.“ Tak se to ale v Putinově státě nedělalo. Měřeno penězi byla tohle politická čistka velkého rozměru, možná největší v historii, usoudil Peter.

Chodorkovského původně odsoudili za podvod a daňové úniky, v roce 2007 už měl ale nárok na podmíněné propuštění. Pobyt ve vězení z něj udělal ikonu liberalismu; jeho blížící se propuštění by pro Putina mohlo být nebezpečné. Byla zapotřebí nová obvinění. „Stát opatření“ musel konat.

Vasilij Alexanian, vytáhlý, vychrtlý muž s pronikavým pohledem, se po studiích na Harvardu vrátil do Ruska, provozoval advokátní praxi a nakonec se stal právním poradcem Chodorkovského ropné společnosti Jukos. V březnu 2006, kdy se Chodorkovskij ocitl ve vězení, byl Alexanian jmenován novým šéfem korporace. Jeho úkolem bylo odvrátit bankrot, který pro ně Putinův režim chystal. Dva dny po zveřejnění jeho jmenování byl Alexanian předvolán na prokuraturu, kde mu bylo sděleno, že se má od záležitostí Jukosu „držet stranou“. Odpověděl, že má v úmyslu toto doporučení ignorovat. „Tohle je poprvé, co vidím někoho, kdo chce dobrovolně do vězení,“ reagoval úředník, který mu varování předával. Dva týdny nato policie Alexaniana zatkla v jeho bytě v Moskvě. Odvezli ho do vězení Matrosskaja tišina, podzemního žaláře vyhrazeného nepřátelům ruských vládců. Byl obviněn z toho, že využil svých odborných schopností k „legalizaci“ podílů v ropných projektech Jukosu, údajně zpronevěřených vedením společnosti. Jeho obhájci u soudu uvedli, že by Alexanian coby samoživitel malého syna a jediná opora starých rodičů měl být propuštěn a čekat na soudní proces na svobodě. Prokuratura soudci sdělila, že má blíže nespecifikované „operativní informace“, podle nichž se Alexanian chystá uprchnout. Soudce rozhodl, že má zůstat ve vazbě, mimo jiné proto, že by vzhledem ke své „osobnosti“ mohl „podniknout kroky vedoucí ke zničení důkazů, předmětů a dokumentů důležitých pro vyšetřování, jež však vyšetřovací orgány dosud nenalezly“.