Dirt Town

Copyright © Hayley Scrivenor, 2022

Translation © Sylva Ficová, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-219-4

ISBN mobi: 978-80-7689-220-0

Mámě Danině. Především a navždy.

A Danielovi za to, že bych podle něj měla.

Nám všem a našim katastrofám.

A těm, kteří nepřežijí.

MY

Úterý, 4. prosince 2001

Čekaly jsme, až se to začne blížit.

Byla ještě tma. I kdyby vyšlo slunce, nemusely bychom se rozhlížet. Viděly jsme tu stejnou hlínu tu a tam líně prorůstající suchou trávu, ten stejný zašlý betonový žlab na vodu u plotu, ty stejné bílé cypřiše rozeseté na pozemcích našich rodin. Krajina, kterou jsme znaly stejně důvěrně jako svoje oční víčka. A podle vůně jsme poznaly, že to místo jsme zase našly. Vtírala se nám do nosu a krku jak rulička smotaného papírového kapesníku zaražená tak hluboko, až to bolí. Pach mrtvých jehňat hnijících na slunci.

Muž otáčel volantem svého dvoudveřového terénního pickupu a přitom mu v ruce škubaly stehy. Hlavní dům ze sedadla řidiče připomínal jen vzdálenou šmouhu. Vycházelo slunce. Nějakou dobu na statku nebyl a kontroloval ploty. Kdyby přijel jen o metr blíž k nim – na pozemku jako ten jeho neznamenal metr nic –, nikdy by to nenašel. Jenže kabina vozu se při jízdě po měkké půdě mírně naklonila. Muž vystoupil předními dveřmi a ten zápach ho zarazil stejně jako nás. Obešel auto a z přihrádky vytáhl lopatu. My děti jsme to všechno slyšely a viděly. Mužovo namáhavé dýchání přerušovalo jen občasné cinknutí lopaty v hlíně. Dívaly jsme se na jeho tvář svraštěnou bolestí a všimly si úhlu jeho ramen, když kovová část lopaty narazila na něco nepoddajného, na něco, co nebyla hlína ani kořen. Sledovaly jsme, jak se přikrčil, aby jednou rukou odhrnul zeminu, a prsty přejížděl po lesklém černém igelitu. Už to byly čtyři dny, co nikdo, včetně nás, neviděl Esther Bianchiovou.

Slunce už bylo na obloze. Pot mu crčel do očí a stékal po zádech. Viděly jsme, jak mrká. Odstoupil a z okraje jámy smetl lopatou hlínu. Na balíku, který se zdál být mnohem delší než široký, bylo jen dvanáct, patnáct centimetrů zeminy. Igelit mu v rukou klouzal.

Policie muži později vyčinila za to, že s tělem hýbal. Měl někomu zavolat, jakmile začal tušit, co našel.

„Co když by to bylo jen tele nebo něco takového a já vám volal zbytečně?“ zeptal se s obočím vytaženým vysoko do čela.

Proč by tele bylo zabalené v černém igelitu? napadlo inspektorku, ale nahlas to neřekla.

Muž zatahal zdravou rukou za balík. Vyklouzl z hlíny a muž nešikovně spadl dozadu s jednou nohou pod sebou. Popolezl po čtyřech, stehy v ruce ho zatahaly a bolest se rozvila jako květina. Postavil se, a než vykročil, podíval se k domu v dálce. Rozbalil igelit, nedbal na bolest v paži. Z toho zápachu se mu zvedal žaludek. Když zahlédl obsah balíku, otočil se s rukou přiloženou k ústům.

Co to všechno znamená? Zatím vám můžeme říct jen to, že jsme byly u toho, že jsme viděly, jak tomu muži rukávem prosakovala krev, zatímco odcházel od těla Esther Bianchiové a rozhlížel se kolem sebe, jako by někde v otevřeném poli mohl najít odpověď…

RONNIE

Pátek, 30. listopadu 2001

Jednou mě Esther lechtala tak moc, až jsem se počůrala. Byly jsme u ní doma na zahradě.

„Nech toho, Esther!“ smála jsem se bolestí.

„Nemám slitování!“ vykřikla.

Když jsme si hrály, ona byla tou darebačkou, která rozvíjela příběh, zatímco já měla na starosti detaily. Bylo nám osm.

Spadla jsem na zem do hromádky hlíny. Esther stála nade mnou. Už je to hodně let, ale pamatuju si ten smích a bolest, když mi zaryla prsty do měkkého břicha. Bolest sílila, jako když člověk skočí do bazénu na jeho hlubší straně a čeká a čeká, až dosáhne na dno, aby se mohl odrazit a vymrštit na hladinu. Podívala jsem se dolů, všimla si, jak mi vlhnou trenýrky do tělocviku, a teprve pak jsem to ucítila. Esther to viděla taky. Odkulila jsem se od ní po zadku. Na to, abych se počůrávala, jsem byla moc velká.

Nikdy nezapomenu, co udělala pak. Postavila se a o krok ustoupila. Čekala jsem, že začne ječet nebo si ze mě dělat legraci. Místo toho jsem viděla, jak jí po lemu sukně na nohejbal a po vnitřní straně dlouhé nohy stéká jantarová tekutina. Bílou kůži měla odřenou: posetou fialovými a hnědými flíčky jak zadek strakatého koně. Na bílých školních ponožkách jí kvetla skvrna v barvě kuchyňských záclon – pryskyřníkově žlutá.

Zazubila se, popadla hadici, otočila naplno kohoutkem a prsty zesílila proud. Přetahovaly jsme se o ni a pištěly. Moje rozpaky byly ty tam, na hladině zvětšující se kaluže vody se zvířil prach a pak se vsákl do země.

Máma Esther, Constance, vrtěla hlavou a u zadních dveří domu nás donutila se svléknout. Mně dala domů jednu ze svých košil. Byla tak dlouhá, že mi sahala až ke kolenům jako šaty, a já pod ní neměla žádné spodní prádlo. Constance nenapadlo půjčit mi nějaké od Esther a já si o ně neřekla. Pamatuju si to rozechvělé vzrušení, když jsem seděla vzadu v pickupu jejího táty a od potahu sedadla mě dělila jen tenká bílá bavlna. Vždycky se mi líbilo, když mě domů vozil Steven, jak chtěl, abych mu říkala. Když jsem s ním byla sama, mohla jsem předstírat, že jsem jeho dcera a někam jedeme. Nikdy toho moc nenamluvil, ale podle všeho ho bavilo mě poslouchat. Udělala bych skoro cokoli, abych ho rozesmála. Mámě jsem nikdy nemohla říct, jak moc ho mám ráda; vždycky se zarazila, když jsem se zeptala, kdo je můj táta. Byla to další věc, v níž měla Esther štěstí a já ne – měla tátu –, ale nezáviděla jsem jí. Zasloužila si tátu, který je silný a který ji zvedne a roztočí. Tátu, co ji miloval jako já.

Moje nejlepší kamarádka svoje jméno Esther nosila jako královna korunku na stranu. Mně odjakživa říkala jen Ronnie. Dospělé ženské jméno, které mi dali, se ke mně nehodilo. Ty okouzlující slabiky Ve-ro-ni-ca se mnou neměly nic společného. Bylo nám dvanáct, když se ztratila. Byla jsem panovačná a spořádaná, menší než Esther, ale odhodlaná diktovat pravidla našich her, holka, která rozdělovala role, když jsme o přestávce předstíraly, že jsme Strážkyně vesmíru, a dopáleně dupala, když jiní měli vlastní nápady. Ovšem u Esther jsem si většinou svou neprosadila, spíš jsem jen nahlas říkala, co už se stejně rozhodla dělat. Přiřítila se s vyplazeným jazykem a skákala, až dopadla s pokrčenými koleny a doširoka rozkročenýma nohama na zem. Protočila oči, vyhrkla „Uá!“ a pak zase vyběhla z místnosti. Já jsem od lidí něco potřebovala, Esther ne, ne doopravdy, a asi právě proto mě to k ní táhlo.

Nebylo divu, že si její máma myslela, že mám na Esther špatný vliv. Jenže všechny oprsklosti a všechny vtipné věci začínaly u Esther. Někdy stačilo, abych se na ni podívala – koutkem oka na shromáždění, v šatně místního koupaliště, přes nízké stolky ve školce –, a hned jsem se rozesmála. Smály jsme se pořád a já pořád běhala za ní a snažila se, aby to vypadalo, že vedoucí jsem tu já.

Poslední listopadový pátek odpoledne, v den, kdy se Esther ztratila, jsem si měla dělat domácí úkoly u stolu ve svém pokoji. V pátek jsme končívali brzy – v půl třetí – a máma měla ráda, když jsem měla všechno hotové před víkendem. Všichni ve třídě museli vyrobit plakát o jedné jihoamerické zemi a mně se podařilo urvat Peru. Bylo to těsné: Vybralo si ho ještě jedno z dvojčat Addisonových, i když všichni věděli, jak moc mám ráda lamy. Jejich fotky jsem si nalepila do všech učebnic. Teď se mi ale nedařilo lamu správně nakreslit. Měla šikmé oči a zavalité nohy, i když jsem ji co nejpečlivěji kreslila podle starých čísel časopisu National Geographic, které máma nosila domů z trafiky vedle své práce. Mezi nohama mé židle prolézal náš tlustý oranžový kocour Filis. Zastrčila jsem časopis pod plakát, jenže papír byl moc tlustý; obrys lamy nešel obtáhnout tužkou. Vzdala jsem to a zamířila do kuchyně pro balíček instantních nudlí, které strašně ráda chroupu jen tak.

Filis vystartoval zpod židle, a když jsem otevřela, otočil se kolem dveří. Prudce vyrazil přede mnou do chodby a v kuchyni byl dřív než já. Celým jménem se jmenoval pan Mistoffelis, ale když jsem byla malá, dokázala jsem vyslovit jen „Filis“, a už mu to zůstalo. Máma stála otočená zády v kuchyni u nástěnného telefonu s bílým sluchátkem u ucha. Šla jsem k ní bosá a Filis se natřásal přede mnou s hlavou zakloněnou dozadu, aby na mě viděl.

„Šla Esther ze školy s tebou?“ zeptala se máma a zakryla telefon rukou.

„Jo.“ Prošla jsem kolem ní ke dřezu, vzala z odkapávače obrácenou sklenici a naplnila ji vodou.

„Kudy šla?“

„Ke kostelu.“ Jak ty nudle vyndám ze skříně, aby si toho máma nevšimla?

„A pak jste se rozdělily?“

„Jo.“ V míse na kuchyňské lince se leskla jablka. Kdybych řekla, že mám hlad, máma by mi jedno nutila. Potraviny jsou drahé. Zvlášť čerstvé ovoce. Máma si některé dny vystačila s čajem a mátovými sušenkami v čokoládě, ale já jsem měla jíst „pořádně“.

Byla netrpělivá, telefon měla pořád zakrytý: „Kam šla?“

„Doleva. U kostela jde vždycky doleva.“ Vypila jsem sklenici.

Máma na mě vrhla dlouhý, pevný pohled: „Jste si jistá, Veroniko Elizabeth Thompsonová?“

Přešlápla jsem z nohy na nohu. Když jsem byla menší, myslela jsem si, že když po jménu někdo řekne Elizabeth, znamená to, že má člověk malér. Používala jsem to u jednoho bratrance, když mi při každoročním hledání velikonočních vajíček na tátově statku jedno štípnul z košíku. Všichni se mi smáli.

Vypláchla jsem sklenici. „Určitě,“ řekla jsem a sáhla po utěrce. Sklenici jsem utřela do sucha a šla ke skříni.

Máma nechala mou odpověď vteřinu viset ve vzduchu a čekala, až zavládne ticho. Pramen zrzavých vlasů si zastrčila za ucho. Ona druhé jméno neměla. Byla prostě Evelyn Thompsonová. V její rodině měli z nějakého důvodu prostřední jméno jen kluci. Její bratr Peter měl prostřední jméno Reginald, což už samo o sobě znělo jako trest. Z máminých sourozenců jsem ho měla nejradši, a když jsem to zjistila, byla jsem rozhořčená za něj. Filis se mámě otíral o nohu, ale máma se na něj ani nepodívala. Jiné odpoledne by ho sebrala a cukrovala na něj, že je její chlupáček a čtyřnohý brouček. Nebo by si při pohledu na to, jak po sobě myju nádobí, položila ruku na srdce a předstírala smrt šokem. Místo toho se odvrátila a do sluchátka řekla něco, co jsem neslyšela.

Odložila jsem sklenici. Když jsem se přikradla zpět do pokoje, měla jsem za pasem kalhotek zastrčený balíček nudlí.

Dnes už jednotlivé vzpomínky na Esther od sebe nedokážu oddělit. Každá s sebou nese další vzpomínku, která se v dlouhé, řinčivé řadě řítí kupředu, dál a dál, jak vlakové vagóny s přiletovanými spřáhly. Byla tu odmalička, stejně důležitá a nenápadná jako dům, ve kterém člověk vyrůstá. Její táta se narodil v Dirhamu, podobně jako moje máma, ale s naší rodinou Thompsonových – kterou každý vždycky snadno poznal podle zrzavých vlasů – neměl nic společného. Esther nebyla příbuzná ani s Rutherfordovými, kteří byli bohatí, ani s McFarlanovými, kteří byli lakomí. V okolí žilo pár Bianchiových – známých hlavně tím, že jsou Italové –, jenže ti byli starší a všechny jejich děti se už z Dirhamu odstěhovaly. Esther i já jsme byly jedináčci, což bylo na naší škole neobvyklé. I Lewis byl divný, protože měl jen jednoho bratra. Mě bavilo být jedináček mnohem víc než Esther. Nechtěla bys mít bratříčka nebo sestřičku? zeptala se jednou máma. „Ne, děkuju,“ odpověděla jsem. Jako bys slušně odmítla sendvič s okurkou, vzpomínala máma se smíchem.

Esther by ráda měla čtyři až pět sourozenců nebo aspoň spoustu bratranců jako já. (Kdyby je měla, mohli ji ten den doprovodit domů.) Já jsem potřebovala a doopravdy chtěla jen ji.

***

U večeře toho máma moc nenamluvila, ani nedorážela, abych snědla kukuřici, která mi připomínala zuby mimozemšťanů. Čekala jsem, až mě propustí od stolu.

„Esther se pořád ještě nevrátila ze školy,“ řekla.

Už jsem si odsunula židli. Ještě svítilo slunce, ale bylo už po šesté. Máma Esther musela pěnit.

„Ronnie, určitě neříkala, že se po škole chystá něco dělat nebo někam jít? Nemohla se rozhodnout, že půjde třeba na koupaliště nebo na procházku?“

Na koupališti jsme byly den předtím, v pátek jsme tam nikdy nechodily. To odpoledne bylo navíc hnusně a jen pitomec by chodil někam, kam nemusí. Kromě toho s námi na koupaliště vždycky chodil táta Esther.

Ze školní brány jsme vyšly se spoustou dalších šesťaček. Co mi Esther řekla, než jsme zamířily domů? Asi ahoj. Otočila se, aby zamávala, když jsme se rozloučily? Otočila jsem se já?

Ten den nehrála nohejbal, protože si zapomněla tenisky. Nebyla ráda, na rozdíl ode mě. Seděla s hlavou opřenou o ruce a dychtivě sledovala postranní čáry. Když jsme se rozloučily, řekla jsem si, že si na příště na sportovní den zkusím vzít kožené školní boty.

„Prostě šla domů.“ Levou nohou jsem kopla do dřevěné tyče pod stolem. „Jako vždycky.“ Máma podle všeho očekávala další podrobnosti. „Zamávala jsem jí a ona mně.“ Jakmile jsem to řekla, ten detail se mi vtiskl do paměti. Slabé, ale jisté mávnutí, jako linie obkresleného obrysu.

Zadívala jsem se na stojatou lampu v rohu jídelny. Už jsem věděla, co bych s tou kresbou lamy mohla udělat. Časopis a karton bych mohla podržet nad otvorem v lampě. Když bude světlo za obrázkem, uvidím ho i přes karton. Vypadalo by to tak dobře, že by si lidi mysleli, že můj plakát je nejlepší. Hlavou se mi honily myšlenky, přehrávala jsem si možné rozhovory a hledala překážky, kolem kterých budu muset manévrovat. Jestli se někdo zeptá, jestli jsem to obkreslila, budu to muset přiznat, ale když opáčím jenom: „Nakreslila jsem to rukou,“ tak to přece lež nebude, ne?

Máma nic neřekla. Kývla na znamení, že můžu od stolu odejít.

Nějaká panika se mě měla zmocnit, jakmile jsem osaměla ve svém pokoji. Vím, že to nedává smysl. Jak mám vysvětlit, proč mě vůbec nezajímalo, že nikdo neví, kde je moje nejlepší kamarádka? Že jsem tam seděla a dělala si úkol? Můžu říct jen to, že jsem měla pocit, jako by mi někdo řekl, že nemůže najít oceán. Bylo jasné, že prostě nehledá dost důkladně nebo na správných místech.

V kuchyni zazvonil telefon a po chvíli přišla máma: „Jdeme za Mackem. Chce s tebou mluvit.“

Doprostřed kartonu jsem velkými bublinovými písmeny napsala PERU. Bublinová písmena byla moje specialita.

„O Esther?“ zeptala jsem se.

Nechtěla jsem, aby máma viděla, že něco provádím s lampou. Musel bych lamu opravit jedině odpoledne, až bude v práci.

Máma se chabě usmála. „Ano, Brouku. O Esther.“

Brouk byla přezdívka, kterou mi dala. Já jí zase někdy říkala Babka. Někdy, třeba na začátku dlouhé cesty – když jsme jely navštívit tetu Kath, žijící ve Victorii – říkala: „Jen se na nás podívejte, Brouk a Babka vyrážejí za dobrodružstvím.“

Cestou na policejní stanici měla máma ztuhlou čelist. Na krku jí naběhla žíla, jako by jí pod kůži zasunuli drátěnou plastovou trubici vyrobenou ze stejného materiálu, z jakého se dělají tuhá, ale ohebná školní švihadla. Na policejní stanici jsem ještě nikdy nebyla a strážníka Macintyra jsem vídala jen v městečku nebo když přišel do školy, aby nám vyprávěl o nebezpečných cizích lidech. Máma mu říkala Mack. Bydlel hned vedle stanice se svou ženou Lacey, která přiběhla a pustila nás dál, když jsme přijely. Prošly jsme kolem vysokého stolu a vešly do kuchyňky. Lacey vytáhla z malé ledničky láhev mléka a trochu ho nalila do hrnku s nápisem Poldové JSOU NEJ. Přidala pět vrchovatých lžic rozpustného kakaa a hrnek postavila do mikrovlnné trouby. Někdo ve škole mi řekl, že strážník Macintyre nemůže mít se ženou děti, protože s ní něco není v pořádku. Když mi podávala hrnek, přejela jsem ji pohledem. Byla sice hubená, ale to byla i moje máma, a ta měla mě.

Do místnosti vešel strážník Macintyre a posadil se. „Ahoj, Evelyn,“ kývl na mámu. „Ahoj, Veroniko.“

Byl cítit potem a kolínskou a potřeboval oholit.

„Říkejte mi Ronnie,“ opáčila jsem.

„Dobře, Ronnie,“ odpověděl, opřel se o předloktí a usmál se na mámu. „Můžeš mi nejdřív popsat, co jste s Esther dnes odpoledne dělaly?“ Tu otázku vyslovil tónem, jako když zbývá poslední kousek piškotu a člověk má na něj chuť, ale jakmile po něm sáhne, někdo namítne, že je nenažranec, a tak se místo toho nenuceně zeptá: Chce to někdo?

Zatímco jsem upíjela slano-sladké kakao, kladl mi stejné otázky jako máma. Odpověděla jsem, že jsme měly nohejbal a Esther ho nehrála. Že jsme se u kostela rozloučily. Vypadala normálně. Neřekla jsem nebo jsem ani nemohla říct, že z ní obvykle vyzařovalo jakési kouzlo, jako by dokázala cokoli. Uměla vypláznout jazyk, uměla se předklonit a s rovnýma nohama položit dlaň na zem, uměla zpívat. A nikdy neobkreslovala.

„Má Esther ráda sport?“ zeptal se strážník.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Má průšvih?“

Strážník Macintyre se podíval na mámu, která svou židli odsunula úplně mimo můj zorný úhel. „Ne, Ronnie, žádný průšvih nemá. Opravdu žádný.“

Venku před stanicí mě máma objala a tak nějak mě držela, dokud mě to nezačalo nudit a nezačala jsem kašlat.

„Brouku,“ vyhrkla mi nad temenem hlavy a vlasy se v místech, kde vydechla, pohnuly. „Chci, abys šla ke strýčkovi Peterovi, zatímco já pomůžu s pátráním.“

„Ale já chci jít s tebou.“

Když jsme si s Esther hrály na schovávanou, vždycky jsem ji našla, jak se s tou svou tmavovlasou hlavou klátí za stromem, příliš netrpělivá, než aby se schovávala dlouho.

„To poslední, co potřebuju, je, abys někam zabloudila i ty,“ namítla máma a uhladila mi vlasy.

Strýc Peter nás přivítal před domem. Byl to mámin starší bratr a měla ho nejradši; poznala jsem to podle toho, že ji jako jediný, koho jsem znala, uměl doopravdy rozesmát. Nasadil svůj křivý úsměv – ve dvaceti do něj někdo vrazil na fotbale, a levá strana obličeje mu trochu poklesla – a přitáhl si ji k sobě. Když jsem byla malá, dovolil mi, abych ho tahala za kozí bradku, v níž se teď vyjímalo několik bílých vlasů. Na sobě měl polokošili s logem dopravní společnosti, pro kterou pracoval. Mámu doprovodil ke vchodovým dveřím. Ve světle čidla, co se rozsvítilo, když jsme se blížili, mu zářily zrzavé chlupy na pažích.

„Je hrozné na to myslet, Pete,“ řekla máma.

Přikývl: „Shelly šla k nim.“

Moje máma si s mámou Esther nikdy moc nerozuměla, ale Constance byla s tetou Shelly dobrá kamarádka. Esther trávila u mé tety a strýce hodně času a měla moc ráda chaos, který u nich panoval. Na rozdíl ode mě uměla být vždycky sama sebou. Když jsem tam byla já, poznala jsem, že teta Shelly mě má za podšívku, a pokud si tohle o vás někdo myslí, začne to být pravda. Měla jsem pocit, že se po jejich dvorku plížím, a když jsem se vkradla do kuchyně pro svačinu, teta Shelly mě vždycky chytila. Ne že by jí to vadilo, ale poznala jsem, že si myslí, že jsem trochu rozmazlená. Se strýcem to tak nebylo. Chechtal se mým vtipům. Jednou mě rozesmál tak, až jsem si prdla, což nás oba rozřehtalo ještě víc, až jsme ani jeden nemohli dýchat, což bylo kvůli tomu smradu asi štěstí. Jindy mi z nějaké cesty kamionem přivezl čepici, která vypadala, jako by mi na hlavě spala ovce. Nosila jsem ji každý den, dokud máma neřekla, že se ztratila v prádle.

Strýc mě pevně objal.

Když jsme vcházeli do jejich domu, ubývalo světla. Každou chvíli jsem čekala, že zpoza plotu vyskočí Esther s očima navrch hlavy, vyplazeným jazykem a pusou od ucha k uchu.

Už ji pohřešovali šest hodin…

SARAH

Pátek, 30. listopadu 2001

Detektiv seržantka Sarah Michaelsová zastavila neoznačený bílý sedan vedle volně přístupné benzinové pumpy. Její kolega, detektiv konstábl Wayne Smith zvaný Smithy, spal s otevřenými ústy na sedadle spolujezdce. Byli asi sedm hodin jízdy na západ od Sydney. Zrovna se vraceli z jiné akce, když jim zavolal nadřízený. Na venkově si pobudete o něco déle, Michaelsová! oznámil Kinouac. Sarah byla ráda, že před otočkou nedojeli až domů.

„Jak je, šéfová?“ zeptal se Smithy a protřel si oči, když vystupoval ze sedadla spolujezdce.

„Vedro,“ odvětila Sarah a odšroubovala víko nádrže.

Valnou část cesty odřídila ona, s pravou stranou těla celou dobu na slunci. Náramek od Amiry si před odjezdem ze Sydney sundala, nechala ho na skleněném podnosu u postele a místo něj si nasadila máminy hodinky. Teď ji v ruce píchalo a celá jí zrudla.

Když šel Smithy zaplatit za palivo, Sarah využila příležitosti, přes sedadlo řidiče se natáhla po příšerném vanilkovém osvěžovači vzduchu, který visel ze zpětného zrcátka, a tahala za něj, dokud se šňůrka nepřetrhla. Osvěžovač hodila do tmavého igelitového odpadkového koše, stojícího vedle kbelíku s vodou a notně opotřebované stěrky. Z toho voňavého kousku pěny ji bolela hlava. Připomínala jí Amiru a její věčné vonné tyčinky.

Smithy po chvíli vyšel automatickými dveřmi z benzinky a Sarah se přesunula na stranu spolujezdce. Do cíle zbývala už jen půlhodina; zbytek cesty mohl řídit Smithy.

U protějšího stojanu tankovala hubená žena s tmavými kruhy pod očima. I v tom horku měla na sobě dlouhý pletený svetr. Na zadním sedadle křičelo dítě. Žena vrátila výdejní pistoli na místo a podívala se na Sarah. Ta měla pocit, že kdyby tam nestála – neměla sice uniformu, ale zjevně vypadala jako policistka –, žena by dítěti nechala pootevřené dveře a šla zaplatit.

Smithy usedl na sedadlo řidiče a vrhl na Sarah povzbudivý pohled. „Hlavu vzhůru, seržo, třeba o nic nejde.“

Sarah si neuvědomila, že se mračí, ale ze zásady odmítla změnit výraz: „Dívejte se na cestu, konstáble.“

Smithy rád žvýkal žvýkačky. Škubal přitom pískovým knírem a mlaskavý zvuk žvýkačky dráždil Sarah jako spolujezdkyni víc, než když se musela soustředit na cestu. Jestli měla žvýkačka nějakou chuť, už dávno musela vyvanout. Sarah se ulevilo, když zahlédli vybledlou ceduli s nápisem VÍTEJTE V DIRHAMU! a odbočili z dálnice.

Smithy zastavil před nejmenší policejní služebnou, jakou kdy Sarah viděla.

„Kam se poděl osvěžovač vzduchu?“ zeptal se a podíval se na zpětné zrcátko.

„Musel spadnout,“ odpověděla.

Smithy se naklonil dopředu, aby se podíval pod sedadlo, a Sarah vystoupila z auta.

Ve dveřích je přivítal místní seržant, který se představil jako Mack a během řeči mhouřil oči. Nejdřív své poznámky směřoval na Smithyho. Pak je Smithy formálně představil, včetně hodností, a když se Mack otočil o pětačtyřicet stupňů směrem k ní, Sarah u Smithyho zachytila záblesk úsměvu tlumeného knírem. Mack měl aspoň tolik slušnosti, že nezvedl obočí. Moc policistek tu nejspíš neměli. Možná brali, co se dalo.

Mack byl podsaditý opálený muž s čerstvým strništěm, řídící se do puntíku protokolem. Víc než mnozí z místních policistů, s nimiž Sarah za dva roky práce na oddělení pohřešovaných osob spolupracovala. Shromáždil všechny informace, které pro začátek potřebovali. Jeho žena zůstala na stanici a vyřizovala telefony. Sarah ji potkala cestou dovnitř. Lacey Macintyreová byla štíhlá, ale statná. Se svým opálením a světlými blond vlasy by nevypadala nepatřičně ani na tribuně při zápase póla, dokud však neotevřela ústa a nepromluvila hrubým venkovským přízvukem.

To, že se před pátráním po pohřešovaných musí čekat čtyřiadvacet hodin, zejména u dětí, byl mýtus. Někdy Sarah dorazila zrovna ve chvíli, kdy dítě našli, jak spí v kůlně na dvoře nebo se schovává u kamaráda. V takových případech se usmála, potřásla si rukou s místními policisty a po návratu sepsala stručné hlášení. Necháme-li stranou spory o opatrovnictví, dítě, které se nenašlo během prvních tří hodin, už bylo většinou po smrti. V tomto případě je naposled viděli před více než čtyřmi hodinami. Mack předal Sarah záznam incidentu a Sarah se při listování snažila nevšímat si pálení v pravé ruce. Mack navrhl, že se potkají později na místě pátrání, a doprovodil je zpět k jejich bílému vozu značky Commodore.

Denní světlo se rozplynulo v modrém oparu. Smithy stáhl okénka. Městečko bylo rovinaté a ponuré a v dálce se rýsovaly kopce. Od policejní služebny jeli rovnou k azbestocementovému domku, kde měli čekat rodiče Esther Bianchiové. Ve světle na verandě si Sarah všimla jejich originální poštovní schránky: Vyrůstal z ní obrys palmy a pod její siluetou vykukovala písmena B-I-A-N-C-H-I.

Když se Sarah ocitla u nějakých domovních dveří, vždycky si vzpomněla na jednu ženu: Tehdy právě přešla z oddělení ochrany dětí na oddělení pohřešovaných osob. Té ženě zmizela sedmnáctiletá dcera Carla. Kuchyň plná věcí, sbírka čepiček na čajové konvice. „Když vám zmizí dítě, rozhlédnete se po domě a najdete v něm věci, ze kterých se vám udělá špatně. Když promarníte čas sbíráním figurek koček, připadáte si zatraceně hloupě. Už nikdy nebudete stejná jako dřív,“ řekla matka dívky.

Carlu nikdy nenašli.

I teď oba policisty na cestě pozorovala z verandy žena. Sarah byla ráda, že si nezapomněla přes propocenou košili s límečkem přehodit bundu. Bylo důležité, aby vypadala dobře.

Smithy je představil a žena je zavedla do domu.

„Steve ji pořád hledá,“ řekla. „Myslím táta Esther.“

Ozvalo se burácení přijíždějícího auta.

Na podlaze v chodbě minuli gumáky se vzorem sedmikrásek a vedle dveří visela pánská reflexní bunda. Klimatizace zaklíněná do okna jídelny hučela, ale v místnosti bylo teplo a těsno.

„Je tady?“ ozval se od vchodových dveří hluboký hlas.

Ve dveřích se objevil muž v pracovním oděvu. Měřil něco přes metr osmdesát, byl opálený a měl tmavé rysy.

„Právě včas,“ poznamenal Smithy a podíval se na Sarah.

Přikývla.

„Mohl byste jít se mnou, pane Bianchi?“ zeptal se Smithy.

Otec dívky následoval Smithyho na chodbu. Sarah zachytila trochu smrdutý, mírně nasládlý pach jeho potu – připomněl jí vlastního tátu, když se vracel ze squashe s kamarádem, který byl také u policie. Zaslechla něco jako zavírání zadních dveří. Sarah zatím vyslechne matku. Vždycky je lepší, když se rodiče navzájem neslyší. Když se šla žena posadit, Sarah se podívala na svou složku: Constance Bianchiová. Přisedla si k ní u jídelního stolu pokrytého zeleným ubrusem, který Constance neustále žmoulala v ruce. Záhyby na saténové látce tvořily kruh o velikosti dětské hlavy.

Sarah ženu požádala o průkaz totožnosti.

Potvrdil to, co naznačovaly odrosty – nešlo o přírodní blondýnu. Ve tváři měla něco ostrého, co fotka nezachytila, i když teď měla plné tváře a obličej opuchlý pláčem. Pod velkýma neposednýma tmavýma očima se jí rozmazala řasenka. Měla moc velká ústa i nos. Rtěnka se jí setřela, ale na rtech zůstal tmavý stín konturovací tužky. Na příborníku po její levici stála velká fotografie dívky, jejíž školní snímek měla Sarah ve složce: Esther na ní visela na opičí dráze a její drobný obličejík lemovala lesklá záplava černých vlasů. Z očí jí vyzařovala hrdost na prostocvik, který zvládla. Sarah měla pocit, že se ženě před ní nepodobá.

Něco zaslechly z kuchyně.

„Kdo je to?“ zeptala se Sarah.

„To je moje kamarádka Shelly Thompsonová – je tu se mnou.“

„Dobře, za chvilku si krátce popovídáme i s ní.“

Constance pokrčila rameny: „Jistě.“

„Esther je neobvyklé jméno,“ poznamenala Sarah.

„Ano,“ odpověděla dívčina matka. „Pojmenovala jsem ji po babičce z otcovy strany.“

„Jste Židovka?“

„Ne, ani táta nebyl, ale babička ano. Lidi se na to často ptají. Upřímně řečeno jsem to nikdy nevnímala jako židovské jméno. Asi to zní hloupě. Prostě jsem měla babičku moc ráda.“ Nezávazný hovor Constance podle všeho rozčiloval.

„Nebude vadit, když vám uděláme rychlý stěr z tváře? Bude užitečné mít v evidenci vaši DNA.“

Constance na znamení souhlasu kývla a Sarah odebrala vzorek, což byl vždycky podivně intimní okamžik.

Potřebovala zjistit několik věcí. Toulala se Esther už dřív? Mluvila někdy o útěku? Dělal si nárok na opatrovnictví ještě někdo jiný? Tyhle otázky položila Constance, která neklidně přejížděla dlaní po hraně jídelního stolu a na všechny odpověděla záporně. Všechno se shodovalo s tím, co už řekla Mackovi.

„Nezměnilo se v životě Esther v poslední době něco? Nenašla si nové kamarádky, nezačala chodit do nové plavecké školy a podobně?“ vyptávala se Sarah.

„Ne.“

„Nedělali jste doma v posledních dvanácti měsících nějaké přestavby?“

„Ne. Na tohle všechno už se mě ptali. Vůbec se jí to nepodobá. Neznáme nikoho, kdo by ji unesl.“

Sarah vždycky pomohlo, když zůstala bez výrazu, jak by řekl starý seržant, který je zaučoval. Usilovala o to, aby zůstala nezaujatá, protože to z ní dělalo lepší policistku. Snažila se nereagovat na matčin zármutek, i když mluvila tiše, a rozrušené ženě dávala na odpovědi dost času. Přesto si vzpomněla na Amiru. Na to, jak štípala Sarah do ruky, když se s ní o těchto věcech, o tom, že si zachovává odstup, pokoušela mluvit. Podle mě je tohle lidské maso, říkávala, mžourala a čichala k ní, dokud se Sarah nerozesmála.

Sarah si přála, aby lidem mohla zkrátka vytáhnout z hlavy mozek, vidět všechny drobné detaily, o kterých se báli nebo zapomněli mluvit, a přepsat si je přímo do svého notýsku.

„Byl někdo v pokoji Esther od té doby, co ráno odešla do školy?“

„Ne.“

Sarah vycítila, že je Constance čím dál netrpělivější.

„Nezašla jste do něj? Uklidit prádlo? Vysát koberec?“

„Moment.“ Constance zvedla ruku jako chodec, který chce zpomalit přijíždějící auto. „Zašla jsem tam. Když ve tři nebyla doma, šla jsem do jejího pokoje pro případ, že – pro případ, že přišla zadními dveřmi nebo tak.“

„Co jste tam dělala?“

„No… napadlo mě, že jí ustelu, ale pak jsem to neudělala, protože to měla dělat Esther. Sebrala jsem jen nějaké věci z podlahy.“ Na konci věty zvedla hlas o stupeň výš, a její slova tak vyzněla spíš jako otázka nebo prosba.

„Dobře. Za chvíli tam půjdeme spolu a zkontrolujeme, jestli něco nechybí.“

„Máte děti, paní Michaelsová?“

Sarah zjistila, že lidi se obecně k neprovdaným a bezdětným policistkám na jejím oddělení staví méně odmítavě než k svobodným mužům. I když někteří tušili, že je nejspíš lesba, a i když to nebyl jejich šálek čaje, byli vůči ní méně podezřívaví než vůči Smithymu. Neuměla si představit, že by dělala tuhle práci a pak se vracela domů k vlastním dětem. Není to normální, říkala jí máma. Na člověku, který chce dělat takovou práci, prostě není nic normálního. A to nevěděla ani polovinu. O svém působení na oddělení ochrany dětí s mámou Sarah nikdy nemluvila.

Constance čekala na odpověď. „Ne, nemám,“ vyhrkla Sarah.

„Vy myslíte, že mou dceru někdo unesl, že?“ zvedla bradu žena.

„Constance,“ řekla Sarah a podívala se jí do očí, „takhle brzy ve vyšetřování si nic nemyslím. Jistě vím jen to, že teď jsme parťačky. Oběma nám jde o totéž. Obě chceme, aby se Esther vrátila domů.“

Sarah se snažila vyhýbat předčasným závěrům. Ve skutečnosti ji neznepokojovalo, že Esther může být mrtvá, ale že je naživu a někde ji drží. S její mámou však tuhle myšlenku rozvíjet nechtěla.

Constance mlčela.

„Nemáte jinou fotku?“ zeptala se Sarah a zvedla tu, kterou jí dal Mack. „Děti nikdy nevypadají jako na školních fotkách. Všimla jste si toho?“

S jinou fotografií Esther Bianchiové založenou v notýsku se Sarah vydala chodbou směrem k hluku, o němž předpokládala, že vychází z kuchyně.

Na prahu místnosti s vinylovou podlahou se zastavila a uviděla široká záda ženy tak vysoké, až se zdálo, že je pod nízkým stropem kuchyně téměř shrbená. Sarah si odkašlala a žena se otočila.

„Shelly Thompsonová? Doufala jsem, že vám položím pár otázek.“ Žena držela v ruce skleničku. Podle všeho v ní bylo červené víno.

„Omlouvám se,“ řekla a odložila sklenici. Měla na sobě černé legíny a fialové tričko s šedou tygří hlavou přes prsa, lemovanou drobnými kamínky. Sarah si všimla, že většina lidí se v blízkosti policistů chová rezervovaně. Tahle žena se usmívala. „Moc nepiju. Jen jsem si musela něco dát,“ vyhrkla. „Ta láhev byla otevřená, ale asi už dlouho. Chutná to hrozně.“ Mohla ten alkohol snadno schovat, usoudila Sarah, ale neobtěžovala se s tím. Měla krátké dozrzava obarvené vlasy a viditelně se třásla, ale Sarah poznala, že to není proto, že před ní stojí policistka. Když se Esther nevrátila domů, ve světě téhle ženy se něco změnilo. Zvedla sklenici a postavila ji do dřezu. „Ale musím se dát dokupy, kvůli ní,“ kývla hlavou směrem k chodbě.

„Znáte tu rodinu dlouho?“ zeptala se Sarah.

„Constance je moje nejlepší kamarádka. Seznámily jsme se v den, kdy se přistěhovala,“ odpověděla žena a zvedla bradu, jako by na to měla být pyšná. „Její Esther beru jako vlastní.“

„Jaká je Esther jako dítě?“

„Hodná. Někteří jedináčci bývají nafoukaní, ale Esther si s mou rodinou rozumí, jako by do ní patřila.“ Žena si promnula oči hřbetem ruky a sebrala se. Sarah měla zjevně vědět, že to děvče je výjimečné. „Patří k těm dětem, které zkusí všechno. A věří lidem; vidí v nich to dobré.“

Sarah už tuhle snahu přesvědčit policisty, že pohřešované dítě není jako každé jiné, viděla. Mohla by říct, že na tom nezáleží, ale samozřejmě na tom záleželo. Víc se pátralo po těch, které měly někoho, kdo je miloval.

„Znáte někoho, kdo by chtěl Esther ublížit?“ zeptala se vlídně Sarah.

Žena důrazně zavrtěla hlavou, jako by tu myšlenku chtěla zahnat.

„A kde jste dnes odpoledne byla vy?“

„Chvíli po druhé jsem jela k dceři vyzvednout vnuka. Strávila jsem tam asi pár hodin. Caleb je ještě maličký a dcera Kylie to tak tak zvládá. Ráda jí dopřeju trochu volna. Vzala jsem si Caleba k sobě – jako většinou v pátek. Když jsem přijela domů, děti mi řekly, že volala Constance.“

„A kdy to bylo?

„Chvilku před pátou.“

„Můžete být konkrétnější?“

„Nevím to jistě. Ale později než v pět to být nemohlo, protože mi to stihly říct a sedm minut po páté jsem dojela sem. Vzpomínám si, že jsem se dívala na hodiny, protože jsem se snažila zjistit, jak moc se Esther opozdila.“

Sarah si to všechno zaznamenala do notýsku. Dokázala při tom udržet oční kontakt, což byla její zvláštní dovednost.

„A odkud vám Constance volala?“

„Odtud.“

„Určitě?

„Na domácím telefonu máme identifikaci volajícího. Než jsem odjela, snažila jsem se jí zavolat zpátky a viděla její číslo na seznamu volání.“ V ženině tónu nebylo nic bojovného. Podle všeho se snažila udržet na nohou.

„Kde byl Steven, když jste sem přijela?“

„Měl být v práci.“ Ženina odpověď – měl být – Sarah zarazila.

„Jenže nebyl?“

Žena se odmlčela. „Constance říkala, že se mu dlouho nemohla dovolat.“ Pak, jako by uhodla, co si Sarah může myslet, dodala: „Nikdy se mu nemůže dovolat, když ho potřebuje.“

„Co si o Stevenovi myslíte?“

Ženě se na tváři objevil zvláštní výraz. „Snažím se do toho nestrkat nos.“ Sáhla do dřezu a přiblížila si ke rtům sklenici, která byla ještě zpola plná červeného vína. Napila se a pak s úšklebkem vylila zbytek do dřezu. „Můj muž Peter se se Stevenem moc nepřátelí, ale Esther a Constance jsou u mě pořád. Moje děti mají Esther moc rády. A ona je.“

„Kde byl dnes odpoledne váš muž?“

„Peter? Doma s našimi dětmi, zatímco já jela vyzvednout vnuka.“ Sarah si vedle této informace do notýsku rychle načrtla trojúhelník.

Žena se narovnala, jako by se připravovala k boji: „Tak jo. Můžu už jít za ní? Teď by neměla být sama.“

„Dáte mi telefonní číslo Kylie?“

Sarah ze zkušenosti věděla, že nejpečlivěji se musí prověřit výpovědi těch, kteří mají k pohřešované osobě nejblíž.

„Kylie nemá doma telefon. Pracujeme na tom. Můžu vám dát její adresu?“

Sarah přikývla a Shelly Thompsonová jí dceřinu adresu zopakovala, aby měla jistotu, že ji zachytila celou, a pak se kolem ní protáhla do haly.

***

Když Sarah a Smithy odjížděli od domu Bianchiových, Steven Bianchi jel za nimi ve svém terénním pickupu. Sarah rodičům nedoporučovala, aby se k pátrání připojili, a to z mnoha důvodů – tím nejmenším bylo, že by mohli najít tělo –, jenže Steven nebyl k zastavení.

Slunce ještě úplně nezapadlo, a Sarah už rozeznávala domy schoulené před nastávající nocí, zhasnuté a bez známek života. Dojeli až k široké ulici vedoucí podél dlouhé zatravněné krajnice, kterou v pravidelných rozestupech lemovaly ztepilé stromy. Staré výlohy byly pečlivě a čerstvě natřené národními barvami, ale většina z nich se zdála prázdná.

„Kdybych je viděl ve stejné uličce v supermarketu, nikdy bych je na dvojici netipoval,“ prohodil Smithy. Vždycky rozhovory začínal nebo znovu zahajoval ty, které podle Sarah už skončily, jako by očekával, že bude vědět, o čem mluví. Došlo jí, že myslí Stevena a jeho ženu. „Je to hezký chlap,“ pokračoval Smithy. „Ale trochu natvrdlý.“

„Jak to myslíte?“

„No, buď je natvrdlý, nebo trochu záludný.“

Steven Bianchi chodil v pracovní uniformě a od lidí odpovědných za nalezení jeho dcery si držel odstup. Pracoval pro městskou radu a Smithymu řekl, že celé odpoledne dělali s kolegy na nedaleké silnici. Smithy už zavolal Mackovi, aby to ověřil. Constance Bianchiová odešla z ordinace, kde pracovala, v půl třetí odpoledne a až do tří, kdy začala telefonovat, nemohl nikdo potvrdit, kde byla.

Sarah se ohlédla přes rameno. Steven v pickupu byl tak blízko, až ji napadlo, že jim může najet do nárazníku.

„Jak se vám podařilo získat od něj vzorek DNA?“

„Bez problémů,“ odvětil Smithy. „Ale říkám si, jestli nemám zařídit ohledání aut obou rodičů.“

„Určitě se jich můžeme zeptat, třeba budou souhlasit i bez soudního příkazu,“ odpověděla Sarah. Tohle mělo napadnout ji.

„Asi bychom to měli udělat nejdřív, ne?“ Smithy se zadíval do zpětného zrcátka, jež teď bylo kvůli záři světlometů Stevena Bianchiho k ničemu.

„Hmmm.“ Měl pravdu. Sarah se musí soustředit. Ta myšlenka jí v hlavě bzučela, jako by pod kůží měla staré elektrické vedení. Víš, jak na to, Michaelsová – tak to udělej.

Ráda by měla k ruce víc policistů, jenže na dalších místech ve státě se pohřešovaly další dvě dívky – dvojčata. Moc důležitý případ. To věděla i Sarah, která se médiím co nejvíc vyhýbala – včetně zpravodajství o vlastních případech, pokud to šlo. Děsilo ji vědomí, že spousta věcí se vyřeší náhodou. Stejně jako vytíženost pohotovosti v nemocnici určuje úroveň péče, jaké se vám dostane. Je to tvrdá matematika, otázka omezených zdrojů. A lidi se už teď budou snažit najít nějaký vzorec, zjistit, jestli zmizení dvojčat a Esther Bianchiové spolu nesouvisí. Sarah věděla, že je to nepravděpodobné, ale poznamenala si to do notýsku.

Nemohla se spolehnout na dost zkušených policistů, lidské síly však měla k dispozici zjevně dostatek. Okraj nezpevněné cesty poblíž potoka, u kterého – stejně jako u cesty, po níž Esther chodila domů – probíhalo pátrání, lemovaly desítky aut. Steven se odlepil od jejich auta a vjel do těsného prostoru mezi dvěma dalšími pickupy. Jakmile Smithy zaparkoval, Sarah našla policistu v uniformě, požádala ho, aby si od Stevena vzal klíč od jeho vozu – a ukázala na něj.

„Slušně se ho zeptejte, jestli si můžeme rychle něco ověřit. Říkejte mu pane. Slibte mu, že až bude chtít, odvezete ho domů.“

Sarah ze zkušenosti věděla, že bude lepší, když se zeptá někdo, kdo vypadá jako tenhle policista – chlapácky a trochu hloupě.

Mladík se rozhlédl, jako by si nebyl jistý, jestli má Sarah oprávnění říkat mu, co má dělat. Ta se od něj odvrátila, a tím svému rozkazu dala definitivní platnost.

„Objevil se někdo zajímavý?“ zeptala se Sarah Macka v tichém koutě stanice venkovského hasičského sboru.

Sloužila jako hlavní stan pátrání, protože byla nejblíž části potoka, kterou chtěla Sarah prohledat. Na zahájení pátrání se kolem nich připravovala různorodá skupina dobrovolníků a uniformovaných policistů. Přišla spousta místních obyvatel i hasiči z okolí, dobrovolníci státní záchranné služby a policisté z Rhodesu, většího města, kam vedla dálnice. Sarah s tamním týmem koordinovala činnost ještě před jeho příjezdem; s některými policisty už spolupracovala na jiných případech.

„Jeden chlap, kterého jsem předtím neviděl, se představil jen jako Stan a při registraci nechtěl uvést žádné další podrobnosti.“ Mackovy tuhé rty se při řeči sotva pohnuly. Když Sarah neodpověděla, pokračoval: „Řekl jsem mu, že bez občanky nemůže pátrat.“ Když Sarah zvedla obočí, dodal: „Nebojte, než odešel, vyfotil jsem si ho.“

Sarah se Mack nakonec líbil. Byla ráda, že je jejich místní spojka.

„Pak už nemá smysl dál čekat,“ rozhodla.

Vylezla na korbu nedalekého pickupu před početné shromáždění; když šlo o děti, sehnat velkou skupinu lidí bylo vždycky snadné. Smithy okřikl ty vzadu, aby zmlkli.

„Chci poděkovat všem přítomným za trpělivost při registraci a přípravě,“ spustila Sarah. „Pokud vám některé pokyny nejsou jasné, obraťte se na velitele hasičského sboru.“ Ukázala na řadu pracovníků státní záchranné služby ve žlutých vestách přes jasně oranžové kombinézy. „A teď už pojďme.“

Rozběhlo se pátrání. Zatímco se řada mužů a žen míhala mezi stromy, Sarah si aspoň na okamžik dovolila vychutnat to, že její práce dává smysl. Pocit, že dívku najdou a ještě ten večer přivezou domů. Hledalo ji přes sto lidí.

Všechny zdejší obyvatele budou samozřejmě muset v příštích dnech prověřit. Kdyby věděli, jak často se únosce objevuje při pátrání, možná by se vůbec nepřihlásili.

Pár známých jí vyšlo vstříc a na čtyřiadvacet hodin sehnala tým se psy. Viděla je přijíždět a šla k jejich dodávce. Cestou zahlédla Stevena v čele postupující řady. Kolem něj byl volný prostor, jako by se k němu ostatní báli přiblížit. Dalšího strážníka už poslala vyzvednout auto jeho ženy, pokud bude souhlasit. Měl je odvézt rovnou k motelu, kde si je se Smithym po pátrání prohlédnou.

Když Sarah probrala případ s psovody a poslala je do terénu, znovu vyhledala Macka. Připravil přehled všech nemovitostí, kolem nichž mohla jít Esther ze školy. Sarah si stejně jako v podobných situacích v duchu odškrtávala jednotlivé kroky ze seznamu, který si sepsala do notýsku, a přitom přikyvovala Mackovým slovům.

„Lacey mluvila se všemi, kteří byli doma, a domluvila se s nimi na zítřek. Chlapa z tohohle pozemku…,“ ukázal Mack směrem k suchému výběhu a domu v dálce, jenž byl ve slábnoucím světle sotva viditelný a za nímž pozemek pokračoval až k polní cestě, kam poslali auta, „…znám. Jmenuje se Ned Harrison. Teď tu není. Pro každý případ tam ale zašel uniformovaný policista.“

„Co víte o Peteru Thompsonovi?“ zeptala se Sarah. „Je to manžel nejlepší kamarádky Constance Bianchiové, že?“

„Dům Thompsonových je na druhé straně městečka. Peter je fajn chlap.“ Mackův výraz říkal, že se není čeho bát. „Kamioňák,“ pokračoval. „Má pět dětí. Normální chlap.“

„Bude zítra na našem seznamu lidí pro ověření alibi?“

„To je dlouhý seznam,“ odvětil Mack. „Ale jo, jasně že tam bude.“

„Dobře, přidejme na něj i jeho dceru, myslím, že se jmenuje Kylie. Chci, abyste si promluvil i s ní. Alibi té nejlepší kamarádky musíme ověřit.“

„Buďte bez obav, seržantko.“

Sarah byla citlivá na jakýkoli náznak dotčenosti – někteří místní poldové jí propadali víc než jiní –, ale tentokrát si žádného nevšimla.

„Chtěl jsem se zeptat: Myslíte, že by mohla být souvislost mezi tímhle případem a těmi zmizelými dvojčaty?“ řekl Mack.

Na to, jak málo otvíral ústa, bylo pozoruhodné, že mu bylo rozumět.

„Je to nepravděpodobné, ale nevylučuju to,“ odpověděla Sarah.

Mack se poškrábal na zátylku: „Znervózňuje mě představa, že tu pobíhá nějaký pošuk a unáší holky.“

Sarah přikývla.

Byla už pořádná tma, když psi zachytili pach Esther Bianchiové poblíž školy a vydali se k potoku, aby se pak rozběhli na všechny strany a psovody vodili v kruzích. Při liniovém pátrání nikdo nic nenašel a v hlášení se neobjevilo nic, z čeho by se dalo vycházet. Pracovníci záchranné služby obsadili malou skautskou halu u školy a pro každého, kdo to potřeboval, připravili lůžka. Za rozbřesku se do pátrání pustí znovu.

Když Smithy a Sarah opouštěli místo pátrání, jedna brunetka si s mikrofonem v ruce svlékala nadměrnou bundu. Byla z dvoučlenného štábu: Sarah je tipovala na místní zpravodajství. Napadlo ji, jak dlouho potrvá, než se objeví reportéři ze Sydney. Když se při nástupu do auta ohlédla přes rameno, neslyšela, co reportérka říká, ale viděla, jak ji osvětluje kruh jasného světla. Žena gestikulovala jednou rukou s roztaženými prsty směrem k zemi. Jako by pohybem ruky říkala: Tady.

Odjeli zpátky na policejní služebnu a s Mackem tam zůstali dlouho do noci, aby dokončili seznam těch, které druhý den vyslechnou. Dirham budou celou noc hlídat policisté. Lacey zařídila všem, kdo nemají noční směnu, pokoje v místním motelu. Tým psovodů bude na pokojích po dvou, ale po zítřku už odjede, ať už něco najde, nebo ne. Přestože Sarah a Smithy měli další případy, podle všeho se tu zdrží přinejmenším několik dní. Auta rodičů parkovala za budovou, mimo dohled od silnice.

Od policejní služebny to k široké příjezdové cestě k motelu Horse and Cane nebylo daleko. Sarah a Smithy se ubytovali v baru, jediné ještě osvětlené části budovy, u muže vydávajícího se za majitele. Tmavým porostem na jeho ramenou se vinula látka špinavého modrého nátělníku jak stezka křovím. Sarah připomínal postavu, za kterou se Amira ráda převlékala na svých travesti show. Amira, dcera syrských přistěhovalců, se ráda přestrojovala za australského burana v ušpiněném tílku. Strašná příšernost, říkala si Sara a mnula si nos, jako vždycky, když jí něco přišlo absurdní. Majitel motelu ze sebe vychrlil pár slabik, podal jim klíče a Smithymu prodal šest plechovek piv. Od kvádrovité betonové recepce se táhla řada pokojů.